Справа № 302/247/25
Провадження № 3/302/119/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21.02.2025 року с-ще Міжгір`я

Суддя Міжгірського районного суду Закарпатської області Сидоренко Ю.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративний матеріал (протокол серії ЗхРУ № 242578 від 10.02.2025 року), який надійшов з відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ІНФОРМАЦІЯ_2 відносно:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина України, уродженця м.Маріуполь Донецької області, військовослужбовця в/ч НОМЕР_1 , учасника бойових дій, утриманців не має, зареєстрований з адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкає (статус ВПО) за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП - НОМЕР_2 , моб. тел: НОМЕР_3 ,

за ч.1 ст.204-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ЗхРУ № 242578 від 10.02.2025 року, складеного інспектором прикордонної служби 2 категорії з альпійської підготовки відділу прикордонної служби (тип С) НОМЕР_4 прикордонного загону ОСОБА_2 вбачається, що 10.02.2025 о 00-20 год. прикордонним нарядом «Контрольний пост» в межах контрольованого прикордонного району на околиці населеного пункту Торунь (територія Міжгірської селищної громади Хустського району Закарпатської області) виявлено та затримано громадянина України ОСОБА_3 , який здійснив спробу незаконного перетину державного кордону з України в Румунію поза пунктами пропуску через державний кордон та своїми діями громадянин України ОСОБА_3 порушив вимоги ст.ст.9,12 Закону України «Про державний кордон України» від 04.11.1991 року, за що передбачена адміністративна відповідальність за ч.1 ст.204-1 КУпАП.

В судове засіданні ОСОБА_3 не з`явився, про день та час проведення судового засідання по справі повідомлявся судом своєчасно, належним чином, у встановленому законом порядку, що підтверджується довідкою про доставку смс-повідомлення, яка є в матеріалах справи (а.с.11). Проте, 20.02.2025 року на адресу суду надійшли письмові пояснення ОСОБА_3 на складений відносно нього протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.204-1 КУпАП та у поданих поясненнях ОСОБА_3 вказує, що вину у вчиненні інкримінованого правопорушення не визнає Зазначає при цьому, що 10.02.2025 року він дійсно знаходився в районі селища Міжгір`я, але з метою придбати автомобіль у місті Мукачево. На посту працівниками поліції було виявлено, що він, ОСОБА_3 , є військовослужбовцем ЗСУ в статусі СЗВЧ, та його було направлено до ВСП м.Мукачево, де він написав рапорт про бажання проходити службу, але в іншому підрозділі ЗСУ та звідки і був направлений в 170 Резервний батальйон ЗСУ м.Гайсин Вінницької області, де на теперішній час перебуває в очікуванні переведення в підрозділ ППО ЗСУ. Вказує, що будь-яких намірів залишати країну він не мав. Просить врахувати надані ним до суду пояснення, звільнити від відповідальності за проступок, який не скоював (а.с.12-13).

Враховуючи скорочені строки розгляду справи про адміністративні правопорушення, передбачені ст.277 КУпАП, суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутність ОСОБА_3 , на підставі наявних у справі доказів. При цьому суд також враховує, що категорія правопорушення за ч.1 ст.204-1 КУпАП не відноситься до тієї категорії справ, по яким присутність в судовому засіданні особи, яка притягається до відповідальності, є обов`язковою (ч.2 ст.268 КУпАП).

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду об`єктивно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.

В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Повно та всебічного вивчивши матеріали справи №302/247/25, детально вивчивши письмові пояснення ОСОБА_3 , суд приходить до наступних висновків.

Згідно ст.129 Конституції України, однією з основних засад судочинства, є забезпечення доведеності вини.

Відповідно до положень ст.9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

У відповідності до вимог ч.1 ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановленому законом.

Статтею 248 КУпАП визначено, що розгляд справи про адміністративне правопорушення здійснюється на засадах рівності перед законом і органом (посадовою особою), який розглядає справу, всіх громадян незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мови та інших обставин.

Відповідно до вимог ст.ст.245, 252, 280 КУпАП, суд зобов`язаний повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, встановити чи було вчинене адміністративне правопорушення та чи винна особа у його вчиненні, дослідити наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку, та усунувши усі можливі сумніви, і в залежності від встановленого прийняти мотивоване законне рішення.

Згідно зі ст.251 КУпАП, доказами по справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема і протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами та інше.

Постановою КМУ № 1194 від 03.08.1998 року із змінами і доповненнями передбачено, що Хустський район Закарпатської області є контрольованим прикордонним районом.

Згідно з Положенням про прикордонний режим, затвердженим постановою КМУ №1147 від 27.07.1998 року (зі змінами та доповненнями) передбачено порядок в`їзду, перебування, проживання, пересування громадян України та інших осіб у прикордонній смузі та контрольованому прикордонному районі. Цим же положенням передбачено, що прикордонна смуга - це ділянка місцевості завширшки 5 км.

Диспозицією частини першої статті 204-1 КУпАП передбачена відповідальність за перетинання або спробу перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску через державний кордон України або в пунктах пропуску через державний кордон України без відповідних документів або з використанням підробленого документа чи таких, що містять недостовірні відомості про особу, чи без дозволу відповідних органів влади.

Суб`єктивна сторона адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.204-1 КУпАП характеризується наявністю прямого умислу.

Об`єктивна сторона правопорушення ст.204-1 КУпАП виражається у перетинанні або спробі перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску через державний кордон України або в пунктах пропуску через державний кордон України без відповідних документів або за документами, що містять недостовірні відомості про особу, чи без дозволу відповідних органів влади (формальний склад).

Відповідно до статті 9 Закону України «Про Державний кордон України», перетинання державного кордону України здійснюється на шляхах сполучення через державний кордон з додержанням встановленого порядку. Залізничне, автомобільне, морське, річкове, поромне, повітряне та пішохідне сполучення через державний кордон України здійснюється в пунктах пропуску, що встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до законодавства і міжнародних договорів України, а також поза пунктами пропуску через державний кордон України у випадках, визначених законодавством.

Згідно статті 12 вказаного Закону, пропуск осіб, які перетинають державний кордон України, здійснюється органами Державної прикордонної служби України за дійсними документами на право в`їзду на територію України або виїзду з України. Пропуск транспортних засобів, вантажів через державний кордон України провадиться відповідно до законодавства України і міжнародних договорів України. Відповідно до міжнародних договорів України Кабінетом Міністрів України може бути встановлено спрощений порядок пропуску осіб, транспортних засобів, вантажів через державний кордон України.

Пункт пропуску через державний кордон України - це спеціально виділена територія на залізничних та автомобільних станціях, у морських і річкових портах, аеропортах (аеродромах) з комплексом будівель, споруд і технічних засобів, де здійснюються прикордонний, митний та інші види контролю і пропуск через державний кордон осіб, транспортних засобів, вантажів та іншого майна.

Крім того, відповідно до п.2 постанови Кабінету Міністрів України №57 від 27.01.1995 року «Про порядок перетину Державного кордону України громадянами України» перетинання громадянами України державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю, якщо інше непередбачено законом, за одним з таких документів, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну: 1) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; 2) дипломатичний паспорт; 3) службовий паспорт; 4) проїзний документ дитини; 5) посвідчення особи моряка; 6) посвідчення члена екіпажу.

Згідно п.1 ст.21-7 Закону України "Про Державну прикордонну службу України" поверхнева перевірка здійснюється щодо осіб, речей, товарів (вантажів) і транспортних засобів, які перебувають у контрольованому прикордонному районі, в пункті пропуску (пункті контролю) через державний кордон України або контрольному пункті в`їзду-виїзду, а саме:

1) у разі порушення особою чи спроби особи порушити прикордонний режим, режим у пунктах пропуску (пунктах контролю) через державний кордон України, режим у контрольних пунктах в`їзду-виїзду або зашкодити інтересам національної безпеки України;

2) у разі перебування особи в межах прикордонної смуги без відповідного дозволу;

3) у разі наявності підстав вважати, що в транспортному засобі перебуває правопорушник або особа, свобода якої обмежується в незаконний спосіб;

4) у разі наявності підстав вважати, що в особи чи в транспортному засобі знаходиться річ, обіг якої заборонено чи обмежено або яка становить загрозу життю і здоров`ю людини;

5) якщо транспортний засіб або річ особи є знаряддям вчинення правопорушення та/або знаходяться в місці, в якому могло бути вчинено правопорушення;

6) в інших випадках, передбачених законодавством або рішенням суду.

Як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення ЗхРУ № 242578 від 10.02.2025 року прикордонним нарядом «Контрольний пост» в межах контрольованого прикордонного району на околиці населеного пункту Тороунь (територія Міжгірської селищної громади Хустського району Закарпатської області) 10.02.2025 року о 00-20 год. виявлено та затримано громадянина України ОСОБА_3 , який здійснив спробу незаконного перетину державного кордону з України в Румунію поза пунктами пропуску через державний кордон та своїми діями громадянин України ОСОБА_3 порушив вимоги ст.ст.9,12 Закону України «Про державний кордон України» від 04.11.1991 року, та вчинив адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст.204-1 КУпАП.

Суд вважає вищезазначений протокол неналежним доказом, оскільки, в порушення вимог статті 256 КУпАП, а також Інструкції з оформлення посадовими особами Державної прикордонної служби України матеріалів справ про адміністративні правопорушення, уповноваженою посадовою особою не конкретизовано місце вчинення інкримінованого йому діяння, безпосередньо не зазначено координати, де нібито здійснено спробу перетину державного кордону, не додано схему із зазначенням цих координат із прив`язкою до місцевості.

При цьому, доказів, із яких особа, що складала протокол, дійшла до висновку про наявність ознак правопорушення в діях ОСОБА_3 , матеріали не містять.

Також, із протоколу про адміністративне правопорушення та матеріалів справи не вбачається, якими саме діями ОСОБА_3 вчинив незаконну спробу перетину Державного кордону.

Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення, ОСОБА_3 було затримано в межах контрольованого району на околиці населенного пункту Торунь (територія Міжгірської селищної громади Хустського району Закарпатської області), який здійснив спробу незаконного перетину Державного кордону з України в Румунію поза пунктами пропуску через Державний кордон.

При цьому суд зазначає, що протокол про адміністративне правопорушення не містить опису місця й способу вчинення ОСОБА_3 інкримінованого правопорушення, тобто де саме поза пунктом пропуску через Державний кордон ОСОБА_3 вчинив спробу його перетину та з використанням яких саме засобів. Та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 був затриманий працівниками Державної прикордонної служби України на околиці населенного пункту села Торунь, яке знаходиться на відстані близько 100 км від кордону України з Румунією і на території Міжгірської селищної громади Закарпатської області не має пропускних пунктів прикордонного режиму.

Довідка про результати затримання 1-го громадянина України, за відсутності інших доказів, також не є належним та допустимим доказом вчинення ОСОБА_3 інкримінованих йому дій, оскільки як вбачається з її змісту, обставини, зазначені у довідці, були встановлені саме в ході опитування ОСОБА_3 , тоді як до матеріалів справи не долучено жодних письмових пояснень вказаної особи, які б підтверджували зазначені в ній обставини, довідка підписана лише службовими особами прикордонного загону, зокрема старшим офіцером ОСОБА_4 , погоджена начальником ПОРВ ОСОБА_5 (а.с.4).

З огляду на вищевказане, суд не приймає як доказ на підтвердження наявності в діях ОСОБА_3 складу інкримінованого адміністративного правопорушення довідку про результати затримання від 10.02.2025 року.

Водночас, суд зауважує на тому, що матеріали справи не містять схеми правопорушення, на якій зафіксовані умовні позначки місця вчинення правопорушення, місця розташування «Контрольного посту» відділу прикордонної служби, маршрут руху порушника та лінію Державного кордону, а також фото чи відео фіксації факту вчинення правопорушення, пояснення інших осіб у групі із якими, згідно протоколу притягуваний вчинив спробу незаконного перетину кордону, у справі відсутні, речових доказів чи взагалі будь-яких інших доказів, які б не суб`єктивно (на розсуд суб`єкта складання протоколу), а об`єктивно вказували на умисел та вчинення ОСОБА_3 дій, спрямованих на перетин Державного кордону України, що ставиться йому у провину, суду не надано. Протокол про адміністративне правопорушення, сам по собі, без підтвердження іншими належними та допустимими доказами, не є безумовним та беззаперечним доказом доведення вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення.

До того ж, як вбачається зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення, складеного за ч.1 ст.204-1 КУпАП, ОСОБА_3 відмовився від надання пояснень та підпису протоколу, проте свідків, яким б підтвердили вказані факти, у протоколі не зазначено.

Таким чином, приходжу до висновку про те, що наявність в діях ОСОБА_3 складу інкрмінованого адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 204-1 КУпАП за тими обставинами, які викладені у протоколі, не відповідають фактичним обставинам та матеріалам справи.

Матеріали справи про адміністративне правопорушення не містять будь-які посилання або інші відомості, які б вказували на те, що ОСОБА_3 намагався незаконно перетнути Державний кордон з України в Румунію поза пунктами пропуску через Державний кордон.

Таким чином, твердження у протоколі про адміністративне правопорушення про те, що ОСОБА_3 здійснив спробу незаконного перетину Державного кордону з України до Румунії, поза пунктами пропуску через державний кордон України, не ґрунтується на наявних у справі матеріалах, жодними належними та допустимими доказами не підтверджені.

Водночас, суд зазначає, що ні схеми правопорушення, на якій були б зафіксовані умовні позначки місця вчинення правопорушення, місця розташування, подальший маршрут руху порушника та лінію державного кордону, чи інші беззаперечні докази, які б вказували на причетність ОСОБА_3 до інкримінованого йому правопорушення, передбаченого ч.1 ст.204-1 КУпАП, суду не надано.

До матеріалів справи, окрім протоколу про адміністративне правопорушення додані: довідка про результати затримання 1-го громадянина України на ділянці впс « ІНФОРМАЦІЯ_1 » віпс « ІНФОРМАЦІЯ_4 » (а.с.4), світлокопія паспорту № НОМЕР_5 на ім`я « ОСОБА_3 » (а.с.6), світлокопія Довідки переселенця № НОМЕР_6 від 04.11.2022 року, виданої органом 1436, ім`я « ОСОБА_3 » (а.с.7).

Будь-яких інших доказів на підтвердження факту вчинення адміністративного правопорушення за ч.1 ст.204-1 КУпАП, а також винуватості ОСОБА_3 , у його вчиненні, суду не надано.

З наданих суду доказів неможливо встановити наявність в діях ОСОБА_3 , ознак адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.204-1 КУпАП, оскільки суду не надано належного та допустимого доказу на підтвердження факту вчинення ОСОБА_3 вищевказаного правопорушення, яке йому інкриміновано.

В даному випадку суддя констатує про відсутність підстав для притягнення особи ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.204-1 КУпАП, внаслідок відсутності в його діях складу такого адміністративного правопорушення.

Враховуючи зазначене, протокол про адміністративне правопорушення, складений відносно ОСОБА_3 , суперечить встановленим обставинам справи, твердження в них зроблені та базуються на припущеннях, що відповідно до ст.62 Конституції України піддається сумніву та тлумачиться на користь людини.

Також зауважує, що суд не має повноважень збирати докази винуватості особи відповідно до практики ЄСПЛ, зокрема позицію суду у справах «Малофєєва проти Росії» ("Malofeyevav. Russia", рішення від 30.05.2013 року, заява № 36673/04) та «Карелін проти Росії» ("Karelin v. Russia", заява N 926/08, рішення від 20.09.2016 року) ЄСПЛ, серед іншого, зазначив, що «…суд не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом)».

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема по справам "Кобець проти України" від 14.02.2008 року, "Берктай проти Туреччини" від 08.02.2001 року, "Лавенте проти Латвії" від 07.11.2002 року неодноразово вказує, що оцінюючи докази суд застосовує принцип доведення "за відсутності розумних підстав для сумніву", що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростованих презумцій.

Так, в силу п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру чи встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Враховуючи зазначені принципи слід констатувати, що при розгляді справи про адміністративне правопорушення суд не може перебирати на себе функції захисту чи обвинувачення у справі, зокрема самостійно відшуковувати докази, змінювати фабулу інкримінованого правопорушення, викладену в протоколі (висувати обвинувачення чи змінювати його) тощо. Натомість суддя, в межах протоколу про адміністративне правопорушення, на підставі поданих доказів встановлює фактичні обставини, які підлягають з`ясуванню при розгляді справи про адміністративне правопорушення та встановлює наявність складу адміністративного правопорушення відповідно до формулювання інкримінованого правопорушення (обвинувачення) викладеного в протоколі про адміністративне правопорушення, яке повинно відповідати диспозиції відповідної статті Кодексу України про адміністративне правопорушення.

Тобто, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь. Аналогічна норма міститься також у положеннях статті 62 Конституції України.

Частиною 3 статті 62 Конституції України передбачено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

З огляду на встановлені обставини, викладене обґрунтування, суддя дійшов висновку, що вина ОСОБА_3 не доведена засадою поза розумним сумнівом (застосування принципу в рішенні ЄСПЛ «Кобець проти України»). Цей висновок суду дає підстави застосувати положення статті 247 п.1 ч.1 КУпАП, та закрити провадження у справі.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події та складу адміністративного правопорушення.

З вищенаведених підстав, суддя приходить до висновку про відсутність складу інкримінованого ОСОБА_3 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.204-1 КУпАП, а провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 підлягає закриттю на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.204-1 ч.1, п.1 ч.1 ст.247,251,283-285, 294 КУпАП, суддя -

П О С Т А Н О В И В :

Провадження по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 - закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.204-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Постанова судді в справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником протягом десяти днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга подаються до Закарпатського апеляційного суду через Міжгірський районний суд Закарпатської області.

Постанова судді набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Суддя

Міжгірського районного суду Ю.В. СИДОРЕНКО

Закарпатської області