Справа № 344/3090/24
Провадження № 33/4808/24/25
Категорія ст.130 ч.1 КУпАП
Головуючий у 1 інстанції Тринчук В. В.
Суддя-доповідач Васильєв
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2025 року м. Івано-Франківськ

Суддя Івано-Франківського апеляційного суду Васильєв О.П.,

за участю захисників адвокатів Баландіної Ю.Ю. та Білана А.М.,

розглянувши справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою адвоката Баландіної Ю.Ю., поданої в інтересах ОСОБА_1 , на постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 вересня 2024 року, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 ,

визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та призначено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1000 (одна тисяча) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік, стягнуто судовий збір у розмірі 605 грн. 60 коп.,

в с т а н о в и в :

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП

Так, судом встановлено, що 14.02.2024 року о 23 годині 00 хвилин по вулиці Коновальця, 330 у місті Івано-Франківськ водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки «PEUGEOT 308», державний номерний знак НОМЕР_1 з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, порушення координації руху. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння відмовився у встановленому законом порядку. Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п.2.5 ПДР України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

В апеляційній скарзі захисник адвокат Баландіна Ю.Ю. просить скасувати постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 серпня 2024 року та прийняти нову постанову, якою закрити провадження у справі за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Вважає, що оскаржувана постанова винесена з грубим порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, а також не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому розгляду справи.

Підставами для скасування постанови суду першої інстанції вважає те, що судом порушено її право на участь у судовому засіданні, а також право її підзахисного на захист, оскільки нею завчасно було подане клопотання про перенесення розгляду справи у зв`язку з тим, що вона перебувала на лікуванні (медична картка хворого додається), а ОСОБА_1 не викликався для участі у розгляді справи. Також звертає увагу, що судом першої інстанції в попередньому засіданні було задоволено клопотання сторони захисту щодо виклику та допиту лікарів ШМД, однак, такі особи 19.09.2024 прибути не змогли з поважних причин, а тому не були допитаними.

Захисник адвокат Баландіна Ю.Ю. вважає, що складений відносно ОСОБА_1 адміністративний протокол не відповідає вимогам ст. 256 КУпАП, оскільки у протоколі не вірно зазначено місце вчинення адміністративного правопорушення та місце складення протоколу; прізвище, ім`я, по-батькові особи, яка склала протокол зазначено не точно і не містить повних анкетних даних особи, яка його склала; при складанні протоколу поліцейською Благою Г.В. у салоні службового автомобіля ОСОБА_1 не був присутній; у протоколі про адміністративне правопорушення допущені неточності, які не дозволяють конкретизувати висунуте обвинувачення.

У своїй апеляційній скарзі захисник звертає увагу, що у протоколі про адміністративне правопорушення невірно зазначено час правопорушення та дату його складання, оскільки відповідно до відеозапису з бодікамер, такий протокол поліцейська складала 15.02.2024 р. з 00 год. 01 хв. по 01 год. 15 хв., що свідчить про наявність певних суперечностей.

Стверджує, що в матеріалах провадження відсутні належні та допустимі докази, які доводять, що саме ОСОБА_1 керував транспортним засобом .

Вважає, що долучені до протоколу докази суд першої інстанції безпідставно визнав допустимими й такими, що в повній мірі доводять вину ОСОБА_1 , а саме:

- Акт огляду та направлення ОСОБА_1 до КНП «ПОК ЦПЗ ІФ ОР» слід визнати недопустимими тому що, в порушення вимог Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (далі Інструкція), працівниками поліції всі учасники ДТП для обов`язкового проведення огляду на стан сп`яніння в заклад охорони здоров`я не направлялися;

- Відеозаписи, долучені до матеріалів провадження на оптичному диску не дозволяють встановити обставини за яких були складені акт огляду та направлення на огляд водія транспортного засобу ;

- На відеозаписах не зафіксовано огляд ОСОБА_1 на місці події щодо виявлення в нього зазначених у протоколі та направленні ознак алкогольного сп`яніння;

- Акт огляду був складений лише в одному примірнику і не був вручений ОСОБА_1 та в ньому неправильно зазначено, що даний акт складений відносно ОСОБА_1 , а не ОСОБА_1 . Крім того, вищевказаний акт огляду на стан сп`яніння не містить дати та часу його складення, а у направленні на огляд ОСОБА_1 зазначено адресу місця його проживання, яка не співпадає із адресою, яка зазначена у протоколі.

В судове засідання апеляційної інстанції особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 не з`явився, хоча в установленому законом порядку повідомлявся про розгляд апеляційної скарги, не подав клопотання про відкладення розгляду справи та не підтвердив поважність причин щодо неможливості явки в судове засідання апеляційної інстанції.

Зі змісту доводів захисників адвокатів Баландіної Ю.Ю. Та ОСОБА_2 вбачається, що ОСОБА_1 знає про розгляд апеляційної скарги в суді апеляційної інстанції, однак повністю довіряє їм представництво своїх інтересів в суді та не заперечує проти розгляду апеляційної скарги за його відсутності.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, особиста присутність підсудного під час провадження в суді апеляційної інстанції не має такого ж вирішального значення, як в суді першої інстанції. Умови застосування статті 6 Конвенції стосовно провадження в суді апеляційної інстанції залежать від особливостей певного провадження; слід взяти до уваги загалом проведений судовий процес у національній правовій системі, а також роль, яку відіграє у ньому суд апеляційної інстанції (Ермі проти Італії ) При цьому, обвинувачений може відмовитися від свого права брати участь або бути заслуханим в апеляційному провадженні, або прямо, або своєю поведінкою (Кашлев проти Естонії, Хернандес Ройо проти Іспанії).

Апеляційний суд приймає до уваги, що в апеляційній скарзі не ставиться питання про погіршення становища особи, яка притягається до адміністративної відповідальності у зв`язку з чим участь цієї особи в суді апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Апеляційний суд, приймаючи до уваги, що ОСОБА_1 знає про наявність відповідного провадження в суді апеляційної інстанції, повідомлявся про розгляд апеляційної скарги в установленому законом порядку, не подав клопотання про відкладення розгляду справи та не повідомив про бажання приймати участь у судовому засіданні, враховуючи що участь особи, яка притягається до адміністративної відповідальності не є обов`язковою під час розгляду справи в апеляційній інстанції, вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності ОСОБА_1 .

В судовому засіданні апеляційної інстанції захисники адвокати Баландіна Ю.Ю. та Білан А.М. підтримали вимоги апеляційної скарги в повному обсязі, просили скасувати постанову суду щодо ОСОБА_1 та закрити провадження на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП у зв`язку із відсутністю в його діях події і складу адміністративного правопорушення.

Крім того, в судовому засіданні апеляційної інстанції захисники адвокати Баландіна Ю.Ю. та Білан А.М. заявили клопотання про допит в якості свідків працівників медичного закладу, які безпосередньо спілкувалися з ОСОБА_1 та можуть надати дані, які підтвердять чи спростують факт його перебування у стані сп`яніння.

Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а постанову судді необхідно залишити без змін з наступних підстав.

Згідно ст. 245 КУпАП завданням провадження у справах про адміністративне правопорушення є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її у точній відповідності із законом.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, суддя при розгляді справи про адміністративне правопорушення має з`ясувати, чи було вчинено правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що Європейський суд неодноразово вказував, що адміністративне правопорушення, санкція за вчинення якого у КУпАП передбачає адміністративний арешт, визнається кримінальним правопорушенням у розумінні Конвенції (справа "Гурепка проти України"), а позбавлення прав на управління транспортним засобом також розглядається Європейським Судом кримінально-правовою санкцією, оскільки право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності.

Визнання кримінально-правового змісту справи свідчить про те, що особа, яка притягається до відповідальності за вчинення такого правопорушення повинна користуватися основними гарантіями, які забезпечуються при обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, серед яких право знати, у вчиненні якого правопорушення його підозрюють або обвинувачують, бути чітко і своєчасно повідомленим про свої права та обов`язки, мати захисника, оскаржувати судові рішення в апеляційному та касаційному порядку та інші.

Апеляційний суд також неодноразово звертав увагу на недосконалість КУпАП, який було введено в дію Постановою Верховної Ради Української РСР №8074-10 від 07.12.1984 року та вказував на необхідність здійснення правосуддя, виходячи з загальних принципів здійснення судочинства, з метою забезпечення справедливої процедури і юридичної визначеності.

В апеляційній скарзі міститься посилання на те, що суд першої інстанції безпідставно розглянув справу без участі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та його захисника адвоката Баландіної Ю.Ю.

Перевіряючи вищевказані доводи апеляційної скарги, апеляційний суд звертає увагу на те, що право особи, яка притягається до адміністративної відповідальності у розгляді справи є беззаперечним і випливає з вимог ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що право на участь в судовому засіданні суду першої інстанції особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, встановлено ст.268 КУпАП, відповідно до якої, справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

За відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Враховуючи наведене, перевіряючи вищевказані доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить із сукупності обставин, які свідчать про наявність у особи, яка притягається до адміністративної відповідальності об`єктивної реальної можливості бути присутнім у суді під час розгляду справи та організувати ефективний захист своїх інтересів, які свідчать про прийняття судом першої інстанції необхідних заходів щодо повідомлення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності про розгляд справи та враховує характер процесуальної поведінки вищевказаної особи протягом розгляду справи у суді.

Апеляційний суд вважає, що саме такий підхід зможе забезпечити рівновагу між інтересами особи, яка притягається до адміністративної відповідальності та необхідністю підтримання ефективності системи судочинства.

Перевіряючи вищевказані доводи апеляційної скарги, апеляційний суд звертає увагу на те, що справа про притягнення до відповідальності ОСОБА_1 надійшла до суду 20.02.2024 року (а.с. 8) та неодноразово призначалась до розгляду, який відкладався за клопотанням сторони захисту з посиланням на обставини, які не були доведені належним чином, що безумовно давало правові підстави суду першої інстанції прийти до висновку про можливість розгляду провадження за відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Зокрема, з мотивувальної частини постанови суд першої інстанції прийшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності ОСОБА_1 та його захисника Баландіної І.М., які належним чином повідомлялись про розгляд справи. Після ухвалення рішення в даній справі та вже на стадії складання повного тексту постанови суду було надано клопотання захисника про відкладення розгляду провадження у зв`язку із неможливістю її участі в судовому засіданні за станом здоров`я. Однак, суд був позбавлений можливості вирішити вказане клопотання по суті, оскільки воно було подано на електронну адресу суду без накладення електронного підпису в день розгляду провадження та було отримано суддею вже після ухвалення судового рішення.

Разом з тим, повідомлення про розгляд провадження судом 19.09.2024 року підтверджується відповідними розписками судових повісток, які були направлені особі, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 (а.с. 58) та захиснику Баландіной Ю.Ю. (а.с. 61).

Вказані обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 та захисник адвокат Баландіна Ю.Ю. були належним чином проінформовані про те, що в провадженні суду знаходиться справа про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП, розгляд якої призначено на 19.09.2024 року на 09 год. 30 хв.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що вищевказане клопотання сторони захисту надійшло без використання системи електронного суду та накладання електронного підпису, що безумовно могло дозволити суду вчасно виявити наявність відповідного клопотання та вирішити його по суті.

Крім того, в обґрунтування поважності причини неявки до суду захисником в подальшому було надано ксерокопію своєї медичної картки, яку було оформлено 19.09.2024 року у КНП « ОКСП ІФ ОР» та відповідно до якої неможливо прийти до висновку, що захисник адвоката Баландіна Ю.Ю. дійсно перебувала у вищевказаному медичному закладі з приводу надання їй необхідної медичної допомоги та була непрацездатна. Зокрема, відповідно до запису у картці вбачається, що захворювання триває протягом 12-15 міс.

Апеляційний суд неодноразово вказував, що безумовною причиною для визнання поважною причиною щодо неявки до суду є оформлення відповідного листка непрацездатності та перебування на стаціонарному лікуванні.

Так, з урахуванням приписів Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, перебування на амбулаторному лікуванні не доводить непрацездатність і не свідчить про неможливість за станом здоров`я заявитися до суду.

Зокрема, амбулаторне лікування не вимагає госпіталізації хворого до медичного закладу, оскільки полягає у отриманні консультації від різних лікарів стосовно певної хвороби, проведенні лікувальних процедур або малих хірургічних втручань, досліджень та обстежень, які не носять термінового характеру і не свідчать про неможливість явки до суду.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що справа про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності тривалий час перебувала на розгляді в суді першої інстанції, що дозволяло особі, яка притягається до адміністративної відповідальності організувати ефективний захист своїх інтересів в суді.

Апеляційний суд вважає, що вищевказані обставини та процесуальна поведінка особи, яка притягалась до адміністративної відповідальності та його захисника протягом розгляду справи в суді першої інстанції дозволили суду прийти до обґрунтованого висновку про можливість розгляду справи без їх участі.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що особа, яка притягується до адміністративної відповідальності повинна добросовісно використовувати надані їй процесуальні права, не зловживати ними та зобов`язана демонструвати готовність брати участь у судовому розгляді і утримуватися від використання методів, які пов`язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби, передбачені законом для прискорення процедури слухання.

Крім того, апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що ЄСПЛ неодноразово зазначав, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. («Пономарьов проти України»)

Так, під час апеляційного розгляду справи, судом апеляційної інстанції у повному обсязі були реалізовані права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності та його захисника щодо права на участь у судовому засіданні та були перевірені доводи щодо невинуватості у вчиненні правопорушення.

Апеляційний суд вважає, що допущені судом першої інстанції порушення процесуального закону не можуть бути безумовною підставою для скасування судового рішення та ухвалення іншого судового рішення аналогічного за своїм змістом.

Апеляційний суд вважає, що підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції можуть бути тільки істотні порушення вимог процесуального законодавства, які перешкодили суду правильно встановити фактичні обставини та надати вірну оцінку сукупності досліджених доказів та прийти до обґрунтованого висновку про доведеність вини у вчиненні правопорушення.

Так, діючий КУпАП не містить визначення правових підстав для скасування судового рішення суду першої інстанції у зв`язку з чим при вирішанні цього питання необхідно виходити із загальних принципів здійснення судочинства.

Апеляційний суд вважає, що судове рішення суду першої інстанції підлягає обов`язковому скасуванню у тому, випадку, коли за наявності підстав для закриття провадження суд не закрив провадження по справі, або коли рішення було ухвалено незаконним складом суду.

Зокрема, підлягає обов`язковому скасуванню судове рішення у тому разі, коли вину обвинуваченого не доведено сукупністю належних та допустимих доказів по справі, коли відсутня подія правопорушення або коли в діях особи, яка притягається до відповідальності відсутній склад відповідного правопорушення.

Так, враховуючи, що в своїх доводах адвокат Баландіна Ю.Ю. посилається на те, що суд першої інстанції прийшов до безпідставного висновку про доведеність вини у вчиненні правопорушення, суд апеляційної інстанції у вважав за необхідне у повному обсязі перевірити вищевказані доводи.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами по справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку посадова особа встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Оцінка доказів, відповідно до ст. 252 КУпАП, відбувається за внутрішнім переконанням особи, що приймає рішення, та ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному досліджені всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю, а жодний доказ не має наперед встановленої сили.

Дослідивши у повному обсязі сукупність зібраних по справі доказів та оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, з врахуванням всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин справи, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_3 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. Правильність вищевказаних висновків суду першої інстанції, на переконання апеляційного суду, повністю доводиться зібраними та дослідженими судом доказами.

Так, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД №612595 від 14.02.2024 року, ОСОБА_1 14.02.2024 року о 23 год. 00 хв., керував транспортним засобом марки Peugeot 308 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , в м. Івано-Франківськ, вул. Коновальця, 330, керуючи т/з Пежо н/з НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота, порушення координації рухів. Від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законодавством порядку відмовився. чим порушив п.2.5 ПДР України, за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП. Від керування транспортним засобом відсторонений (а.с. 1).

Протокол складений уповноваженою особою поліцейським в1 р1 УПП в Івано-Франківській обл.. ДПП старшим сержантом поліції Благою Г.В., із заповненням всіх необхідних реквізитів, встановлених ст. 256 КУпАП, підписаний нею та особою, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Виклад обставин в протоколі цілком відповідає вимогам Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС України 07 листопада 2015 року № 1395.

Апеляційний суд безпідставними доводи захисника адвоката Баландіної Ю.Ю. про те, що протокол не відповідає вимогам ст. 256 КУпАП, оскільки не вірно зазначено місце вчинення адміністративного правопорушення та місце складення протоколу; прізвище, ім`я, по-батькові особи, яка склала протокол зазначено не точно.

Зокрема, зі змісту доводів захисника адвоката Баландіної Ю.Ю. вбачається, що місце вчинення адміністративного правопорушення встановлено неправильно, і насправді воно знаходилося на відстані приблизно 50 м від того, що вказано в протоколі про адміністративне правопорушення. При цьому, неправильно зазначено час складання протоколу, що підтверджується даними відеозапису, який долучено до протоколу про адміністративне правопорушення.

Апеляційний суд вважає, що вищевказані доводи не свідчать не невідповідність протоколу вимогам закону, оскільки зазначені захисником неточності та неправильності не мають принципового значення для встановлення обставин, які мають істотне значення для розгляду провадження, не позбавляють особу, яка притягається до адміністративної відповідальності розуміти зміст висунутого обвинувачення та організувати ефективний захист своїх інтересів в суді та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції про доведеність вини у вчиненні правопорушення.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що ОСОБА_1 був присутній при складанні протоколу, був ознайомлений з його змістом, йому були роз`яснені права та обов`язки, передбачені ст.63 Конституції України та ст.268 КУпАП, повідомлений про те, що розгляд справи відбудеться в Івано-Франківському міському суді, про що свідчить відеозапис із нагрудної камери працівників поліції.

Право відмовитись давати свідчення щодо себе, закріплене ст.63 Конституції України, є важливою гарантією захисту від незаконного тиску на особу з метою змусити її своїми показаннями створити підставу для притягнення її до відповідальності. Дотримання права не свідчити проти себе є складовою реалізації права особи на справедливий і публічний розгляд її справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, закріпленого у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У графі протоколу, де передбачені пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, зазначено що останній від пояснень відмовився.

Проте заборона притягнення до відповідальності особи на підставі її відмови давати пояснення не свідчить про неможливість використання у доказуванні факту мовчання особи в ситуаціях, які чітко вимагають необхідність надання таких пояснень.

Зокрема, відповідно до практики розгляду справ Європейським судом з прав людини право на мовчання та право не давати свідчення проти себе не є абсолютними правами «не можна сказати, що рішення обвинуваченого мовчати впродовж усього кримінального провадження обов`язково не повинно мати наслідків, коли суд, що розглядає справу, намагатиметься оцінити докази проти нього. Питання, чи порушують статтю 6 негативні висновки, зроблені з мовчання обвинуваченого, має вирішуватися у світлі всіх обставин справи»

Право особи не давати пояснення не повинно перешкоджати «тому, щоб мовчання обвинуваченого в ситуаціях, які чітко вимагають його пояснення, бралося до уваги при оцінюванні переконливості доказів наведених обвинуваченням (справа «Джон Мюррей проти Сполученого Королівства»):

Апеляційний суд вважає, що гарантії щодо реалізації права не свідчити проти себе не позбавляють суд можливості враховувати відмову особи, яка обвинувачується у вчиненні адміністративного правопорушення від дачі показань, за умови доведеності її вини поза розумним сумнівом на підставі сукупності доказів, досліджених судом.

Зокрема, апеляційний суд звертає увагу на те, що у вказаному протоколі про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 не висловив заперечення щодо керування транспортним засобом та не надав змістовних пояснень стосовно обставин, які зазначені у протоколі про адміністративне правопорушення та які вимагали від нього надати певні пояснення.

Апеляційний суд враховує, що відповідно до ст. 254 КУпАП, у випадку виявлення адміністративного правопорушення, складається протокол про адміністративне правопорушення, який є основним процесуальним документом і єдиною підставою для розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Протокол про адміністративне правопорушення є документом, що офіційно засвідчує факти неправомірних дій і розцінюється як основне джерело доказів.

Відповідно до вимог ст. 256 КУпАП протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності; при наявності свідків і потерпілих протокол може бути підписано також і цими особами.

У разі відмови особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, від підписання протоколу, в ньому робиться запис про це. Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право подати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до протоколу, а також викласти мотиви свого відмовлення від його підписання.

При складенні протоколу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюються його права і обов`язки, передбачені статтею 268 цього Кодексу, про що робиться відмітка у протоколі.

В своїх судових рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував на те, що формулювання обвинувачення є важливою умовою справедливого та об`єктивного судового розгляду.

В рішенні у справі «Маттоціа проти Італії" Європейський Суд зазначив, що «обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення». Хоча ступінь "детальності" інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту.

Апеляційний суд вважає, що обвинувачення висунуте ОСОБА_1 є конкретним, оскільки зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що суть обвинувачення полягає в тому, що особа, яка притягається до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП звинувачується у відмові від проходження у встановленому законом порядку огляду на стан сп`яніння та порушенні вимог ст.2.5 Правил дорожнього руху України.

При цьому, даними відеозаписів підтверджено, що працівник поліції ознайомив ОСОБА_1 зі змістом протоколу та висунутим звинуваченням, з правами та обов`язками, які передбачені законом, повідомив про можливість надати пояснення щодо висунутого обвинувачення та ознайомитись з матеріалами справи.

До матеріалів справи долучено акт огляду ОСОБА_1 на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, згідно якого необхідність проведення такого огляду обґрунтовувалась виявленими ознаками сп`яніння: різкий запах алкоголю з порожнини рота; порушення координації рухів. Огляд не проводився у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння, який повинен був проведений поліцейським із застосуванням приладу Alcotest Драгер 7510/0317. (а.с. 2)

Апеляційний суд вважає безпідставними доводи про те, що в акті огляду неправильно зазначено по-батькові ОСОБА_1 , відсутні дані дату та час його складення і копія акту не вручалась особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, а направлення до медичного закладу та протокол про адміністративне правопорушення мають певні розбіжності щодо місця проживання ОСОБА_1 .

Так, до протоколу про адміністративне правопорушення додано направлення ОСОБА_1 , як водія транспортного засобу, на огляд з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції в КНП «ПОК ЦПЗ ІФ ОР», складене 14.02.2024 року о 23.53 год. (а.с. 3), у результаті огляду, проведеного поліцейським, виявлені ознаки сп`яніння: різкий запах алкоголю з порожнини рота, порушення координації рухів.

Апеляційний суд вважає, що Акт огляду на стан сп`яніння та направлення до медичного закладу оформлені у встановленому законом порядку та є належними і допустимими доказами по справі.

Певні суперечності у вищевказаних документах щодо часу їх складання та місця проживання ОСОБА_1 не мають принципового значення, оскільки не впливають на правильність висновків суду про доведеність винуватості у вчиненні правопорушення.

Зокрема, апеляційний суд неодноразово вказував у своїх рішеннях, що не має істотного значення для вирішення питання про наявність складу правопорушення в діях водія транспортного засобу, який відмовився виконувати вимоги п.2.5 Правил дорожнього руху встановлення факту оформлення акту огляду на стан сп`яніння та відповідного направлення до медичного закладу, оскільки наявність або відсутність акту огляду та направлення до медичного закладу в матеріалах справи не впливають на правову оцінку дій водія транспортного засобу, який відмовився від проходження відповідного огляду на вимогу поліцейського.

Апеляційний суд неодноразово зазначав, що у разі відмови водія транспортного засобу від проходження огляду на стан сп`яніння на місці працівником поліції за допомогою спеціального технічного приладу та в медичному закладі, складання акту огляду на стан сп`яніння та відповідного направлення на огляд водія у медичному закладі не є обов`язковим, оскільки за правовим змістом ст.266 КУпАП вищевказані документи складаються тільки у разі виконання водієм транспортного засобу вимог п.2.5 ПДР України та його згоди пройти огляд на стан сп`яніння.

Апеляційний суд неодноразово звертав увагу, що відповідно до національного законодавства працівник поліції самостійно на власний розсуд приходить до висновку про наявність ознак сп`яніння у водія транспортного засобу та вирішує питання щодо необхідності проходження водієм транспортного засобу огляду на стан сп`яніння.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами по справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку посадова особа встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статті 251 КУпАП відеофіксація є одним із доказів в справі про адміністративне правопорушення, тому з метою всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин справи в їх сукупності, судом апеляційної інстанції були досліджені відеозаписи з нагрудних відеокамер (відеореєстраторів) інспекторів патрульної поліції.

Судом апеляційної інстанції були досліджені відеозаписи з нагрудних відеокамер (відеореєстраторів) інспекторів патрульної поліції, які долучені до протоколу про адміністративне правопорушення.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав відеозаписи належним та допустимим доказом, оскільки вони отримані у встановленому законом порядку та дозволяє повно і всебічно встановити обставини вчиненого адміністративного правопорушення.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що вищевказані відеозаписи було зроблено з нагрудних відеокамер (відеореєстраторів) інспекторів патрульної поліції, які приймали участь у складанні протоколу про адміністративне правопорушення.

Так, зафіксовані відеозаписом обставини, які були здійснені поліцейським за допомогою нагрудного відео реєстратора, безумовно стосуються вчиненого правопорушення, що надає можливість повно та об`єктивно дослідити їх, детально відновити послідовність подій та конкретизувати поведінку поліцейських та особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.

Досліджений судом відеозапис має достатньо високу інформативність, позбавлений упередження і суб`єктивного ставлення, має безсторонній характер, що вимагає від суду ретельного та уважного дослідження вищевказаного доказу у сукупності із іншими доказами по справі. (а.с. 7).

Зокрема, відеозаписом зафіксовано, як працівники поліції прибули на місце дорожньо-транспортної пригоди та намагаються встановити обставини її вчинення на підставі пояснень водіїв транспортних засобів, які причетні до її вчинення. Так, працівник поліції спілкуючись із водієм ОСОБА_1 запитує в нього деталі дорожньо-транспортної пригоди, на що водій відповідає, що погано себе почуває, однак на даний час вівнне потребує медичної швидкої допомоги. Разом з тим, відеозаписом зафіксовано, як працівники ШМД пропонують ОСОБА_1 пройти в машину ШМД для обстеження та в подальшому повідомляють, що водій транспортного засобу відмовився від госпіталізації. Працівник поліції просить ОСОБА_1 надати для перевірки документи: посвідчення водія, свідоцтво на реєстрацію транспортного засобу та поліс страхування. Під час спілкування із водієм у останнього були виявленні ознаки стану алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота та нестійка хода. Працівник поліції повідомляє ОСОБА_1 , що він як водій транспортного засобу, який причетний до дорожньо-транспортної пригоди та має певні ознаки сп`яніння має пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння, який буде проведено поліцейським на місці події за допомогою приладу Драгер. Водій повідомляє, що він не готовий проходити огляд, оскільки не вживав спиртовмісні напої. Працівником поліції роз`яснено, що відмова водія від проходження огляду на стан сп`яніння за своїми правовими наслідками прирівнюється до керування транспортним засобом у стані сп`яніння визнання вини водієм, що він знаходиться в стані алкогольного сп`яніння. Після чергового уточнення водієм чи готовий він пройти огляд на місці події зупинки, водій повідомив, що не готовий, а тому йому було запропоновано пройти огляд на стан сп`яніння у медичному закладі. Однак, водій ОСОБА_1 знову відмовився від проходження огляду у медичному закладі в категоричній формі. Працівником поліції уточнено чи розуміє водій правові наслідки, а саме, що відмова водія від огляду утворює склад адміністративного правопорушення та повідомляє, що на нього буде складено адміністративний протокол за п. 2.5 ПДР у зв`язку із відмовою проходження огляду на стан сп`яніння, за що передбачена відповідальність за ч.1 ст. 130 КУпАП. Водій попросив ще раз роз`яснити правові наслідки його відмови від проходження огляду на стан сп`яніння у зв`язку з чим поліцейська повторно роз`яснює водію, що відмова від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку є правопорушенням. Після цього, водій попросив зачекати його адвоката, щоб той надав йому юридичну консультацію. Після цього, водіям транспортних засобів були роз`яснені права передбачені ст. 268 КУпАП та ст. 63 Конституції України. Після прибуття знайомого ОСОБА_1 на якого він чекав, останнього повторно ознайомили із правами, передбаченими для особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. При цьому, ОСОБА_1 повторно запропоновано пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці події , а також у медичному закладі, на що водій відмовився. ОСОБА_1 знову було роз`яснено, що його відмова прирівнюється за правовими наслідками до перебування в стані алкогольного сп`яніння, а тому на нього буде складено адміністративний протокол за ч. 1 ст. 130 КУпАП. Водій повідомив, що зрозумів суть звинувачення. Водію повідомлено, що на нього буде складено протокол за ст. 124 КУпАП. На відеозаписі зафіксовано момент складання адміністративних матеріалів відносно ОСОБА_1 . Далі на відеозаписі зафіксовано момент ознайомлення ОСОБА_1 з протоколом про адміністративне правопорушення, повідомлено, що розгляд справи відбудеться в Івано-Франківському міському суді. Від пояснень водій відмовився. Також у нього було вилучене посвідчення водія та виданий тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом. Копію протоколу ОСОБА_1 отримав та розписався у протоколі за його отримання. Також ОСОБА_1 розписався у зобов`язанні щодо відсторонення від керування транспортним засобом. ОСОБА_1 ознайомлено із актом огляду та направленням, від підпису водій відмовився.

Відеозаписи отримані у встановленому законом порядку і здійснені працівником поліції за допомогою наявних в нього технічних засобів, а відтак є належним та допустимим доказом відмови водія ОСОБА_1 , який керував автомобілем з ознаками алкогольного сп`яніння виконувати законну вимогу патрульних поліцейських пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку та повністю доводить вину ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що вищевказаними відеозаписами зафіксовані реальні дані, які не можуть бути спотворені та мають істотне значення для розгляду справи, дозволяють встановити психологічне ставлення ОСОБА_1 до вчиненого правопорушення та інші обставини, які прямо вказують на нього, як на правопорушника, який керував транспортним засобом з ознаками сп`яніння та відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку.

Крім того, зі змісту доводів сторони захисту вбачається, що обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП було закрито на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності. Таким чином, зі змісту доводів сторони захисту вбачається, що обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП було закінчено ухваленням відповідного рішення, яким закрито провадження по справі з нереабілітуючих підстав.

Так, відповідно до вимог ч.3 ст. 266 КУпАП огляд осіб на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, здійснюється в закладах охорони здоров`я не пізніше двох годин з моменту встановлення підстав для його здійснення.

Відповідно до вимог п. 2.5 ПДР України, водій повинен на вимогу працівника поліції пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану сп`яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин.

Відповідно до п. 7 Порядку направлення особи для огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 р. N 1103 саме поліцейський забезпечує проведення огляду водія транспортного засобу в закладі охорони здоров`я не пізніше ніж протягом двох годин з моменту виявлення відповідних підстав.

Відповідно до п.8 розділу І Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом від 09 листопада 2015 року № 1452/735, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 11.11.2015 року за № 1413/27858 8, у разі скоєння дорожньо-транспортної пригоди, унаслідок якої є особи, що загинули або травмовані, проведення огляду на стан сп`яніння учасників цієї пригоди є обов`язковим у закладі охорони здоров`я.

Апеляційний суд вважає, що вищевказана вимога інструкції спрямована на забезпечення об`єктивного та повного встановлення обставин дорожньо-транспортної пригоди з метою захисту права потерпілих на відшкодування заподіяної шкоди та притягнення до кримінальної відповідальності осіб, винних у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди.

Разом з тим, апеляційний суд неодноразово звертав увагу на те, що національне законодавство передбачає декілька різних способів проведення огляду на стан сп`яніння водія транспортного засобу та надає остатньому можливості самому визначитися в який спосіб він буде проходити огляд на стан сп`яніння у разі підозри, що він керував транспортним засобом у стані сп`яніння.

Відмова водія транспортного засобу, який причетний до вчинення дорожньо-транспортної пригоди від госпіталізації до медичного закладу свідчить, що за своїм фізіологічним станом він має можливість виконати вимоги п.2.5 ПДР України щодо проходження у встановленому законом порядку огляду на стан сп`яніння.

Разом з тим, сукупність досліджених судом доказів свідчить про те, що водій транспортного засобу відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку саме з метою унеможливити отримання об`єктивних даних стосовно перебування його у стані сп`яніння.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що відеозаписом зафіксовано, що інші учасники дорожньо-транспортної пригоди виконали вимоги п.2.5 ПДР України та пройшли огляд на стан сп`яніння на місці події, який було проведено поліцейським із застосуванням спеціального технічного приладу.

Апеляційний суд вважає, що законодавець передбачив настання адміністративної відповідальності за відмову від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку, саме з метою забезпечення неможливості ухилитись від проходження такого огляду водіями, які підозрюються у керуванні транспортним засобом у стані сп`яніння.

Апеляційний суд неодноразово вказував, що відповідно до ПДР України водій транспортного засобу повинен не просто погодитись на проведення огляду на стан сп`яніння, а своєю поведінкою забезпечити реальну можливість проведення такого огляду і не створювати перешкоди для проведення такого огляду, висуваючи безпідставні умови, які значно ускладнюють або взагалі унеможливлюють проведення такого огляду.

Апеляційний суд неодноразово вказував на те, що згода водія транспортного засобу пройти огляд на стан сп`яніння під умовою виконання працівниками поліції непередбачених законом вимог, повинна розглядатися судом як фактична відмова від проходження такого огляду.

Апеляційний суд звертає увагу, що факт відмови водія від проходження огляду на стан сп`яніння за своїм правовим змістом є правопорушенням, а не процесуальною дією, яка дозволяє виявити волевиявлення особи, яка підозрюється у керуванні транспортним засобом у стані сп`янінням щодо її бажання проходити огляд на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку.

Факт відмови водія від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння за допомогою технічного засобу поліцейським або в медичному закладі встановлюється судом на підставі доказів, які досліджені та оцінені судом за внутрішнім переконанням.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що у рішенні по справі "О`Галлоран та Франціє проти Сполученого Королівства" від 29.06.2007 року Європейський суд з прав людини постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Апеляційний суд неодноразово звертав увагу на те, що користування джерелом підвищеної небезпеки покладає на водія транспортного засобу певні додаткові обов`язки, які пов`язані із необхідністю забезпечення безпечного використання транспортних засобів.

Апеляційний суд вважає, що таке обмеження прав конкретної особи повністю відповідає інтересам суспільства щодо забезпечення безпеки дорожнього руху.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до ПДР України водій транспортного засобу повинен не просто погодитись на проведення огляду на стан сп`яніння, а виконати вимоги поліцейського, які спрямовані на забезпечення проведення огляду на стан сп`яніння у медичному закладі.

Таким чином, водій транспортного засобу повинен не тільки погодитись на проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння у медичному закладі, а і своєю процесуальною поведінкою забезпечити можливість проведення такого огляду і не створювати перешкод щодо реальної можливості його проведення в установленому законом порядку.

У разі невиконання вимог п. 2.5 ПДР України, передбачена адміністративна відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП, а саме за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.

Суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху та вчинив адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП, що і покладено останньому у вину.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП є закінченим з моменту відмови водія пройти огляд на стан сп`яніння у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд неодноразово звертав увагу на те, що згідно диспозиції ч.1 ст.130 КУпАП, для настання адміністративної відповідальності, не має значення причина відмови особи, яка керує транспортним засобом від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції за виключенням обставин, які встановлені ст. 17 КУпАП.

Апеляційний суд вважає, що ОСОБА_1 не діяв у стані крайньої необхідності, не знаходився у стані необхідної оборони і не перебував у стані неосудності.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що стороною захисту не надано даних, які б свідчили про те, що ОСОБА_1 після встановлення йому попереднього діагнозу у вигляді струсу головного мозку звертався за відповідною медичною допомогою до медичного закладу та отримав певні ушкодження внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, які могли призвести до втрати ним можливості усвідомлювати свої дії та керувати ними.

В судовому засіданні апеляційної інстанції захисники адвокати Баландіна Ю.Ю. та Білан А.М. заявили клопотання про допит в якості свідків працівників медичного закладу, які безпосередньо спілкувалися з ОСОБА_1 та можуть надати дані, які підтвердять чи спростують факт його перебування у стані сп`яніння.

Апеляційний суд вважав, що пояснення вищевказаних свідків не є вагомими для розгляду провадження, оскільки встановлення факту перебування водія ОСОБА_1 у стані сп`яніння виходить за межі висунутого обвинувачення.

Так, відповідно до висунутого обвинувачення ОСОБА_1 звинувачується в тому, що відмовився виконувати вимоги працівників поліції щодо проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку та порушив вимоги п.2.5 ПДР України.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що в матеріалах провадження міститься копія картки виїзду швидкої медичної допомоги №456ивід 14.02.2024 року, відповідно до якої зазначено, що внаслідок обстеження ОСОБА_1 було встановлено попередній діагноз у вигляді ЗЧМТ та виявлені ознаки симптоматичної стресової гіпертензії ( підвищення тиску ). При цьому, у графі 23 картки зазначено, що зі слів ОСОБА_1 неможливо встановити (невідомо) чи вживав він алкогольні напої.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до національного законодавства працівник поліції самостійно на власний розсуд приходить до висновку про наявність ознак сп`яніння у водія транспортного засобу та вирішує питання щодо необхідності проходження водієм транспортного засобу огляду на стан сп`яніння.

За таких обставин, відсутні правові підстави для допиту медичних працівників, які надавали швидку медичну допомогу ОСОБА_1 .

Апеляційний суд звертає увагу на те, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Апеляційний суд вважає, що дії працівників поліції не порушували права та свободи ОСОБА_1 , а наявні у справі докази, отримані у встановленому законом порядку і не здобуті завдяки інформації, яку було отримано внаслідок істотного порушення прав та свобод.

Право органів Національної поліції вимагати пройти у встановленому порядку медичний огляд у відповідності до п.2.5 ПДР України кореспондується із обов`язком водія не керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до національного законодавства працівник поліції самостійно, на власний розсуд приходить до висновку про наявність ознак сп`яніння у водія транспортного засобу та вирішує питання щодо необхідності проходження водієм транспортного засобу огляду на стан сп`яніння.

Разом з тим, відмова від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку є порушенням вимог п. 2.5 ПДР України та утворює склад правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Апеляційний суд вважає, що законодавець передбачив настання адміністративної відповідальності за відмову від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку, саме з метою забезпечення неможливості ухилитись від проходження такого огляду водіями, які підозрюються у керуванні транспортним засобом у стані сп`яніння.

Відтак вимога працівників поліції пройти огляд ОСОБА_1 на стан алкогольного сп`яніння була аргументованою, вмотивованою та ґрунтувалась на правових підставах. Доводи апелянта щодо неправомірності дій патрульних поліцейських безпідставні та спростовані наявними в матеріалах справи доказами.

Таким чином, сукупність досліджених судом доказів поза розумним сумнівом свідчить про те, що ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом з ознаками алкогольного сп`яніння, відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Так, відповідно до ст.33 КУпАП стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України. При накладенні адміністративного стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Апеляційний суд приймає до уваги, що накладення на правопорушника стягнення у виді позбавлення керування транспортним засобом, що безумовно не може не позначитись на якості життя.

Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу на те, що вчинене ОСОБА_1 адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП, за своїм характером є грубим суспільно небезпечним проступком у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху та створює підвищену небезпеку, як для самого водія, так і для його пасажирів та інших учасників дорожнього руху і може призвести до тяжких непоправних наслідків.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що притягнення до адміністративної відповідальності водіїв, які керують транспортним засобом у стані сп`яніння пов`язано із необхідністю створення безпечних умов для учасників дорожнього руху, збереження життя і здоров`я громадян.

Підвищення ефективності впливу на дисципліну учасників дорожнього руху забезпечується чітким визначенням правових санкцій за вчинення такого правопорушення.

Зокрема, встановлена законодавцем санкція за ч.1 ст. 130 КУпАП, якою передбачена відповідальність за керування транспортним засобом у стані сп`яніння, не передбачає призначення іншого стягнення ніж те, яке застосовано судом першої інстанції до правопорушника.

При цьому, апеляційний суд виходить з того, що при визначенні стягнення необхідно враховувати його виховну дію, оскільки покарання, повинно бути направлено не тільки на забезпечення виправлення правопорушника та попередження вчинення ним нових правопорушень, а також повинно бути спрямовано на попередження вчинення правопорушень іншими особами.

Застосовуючи справедливе стягнення за вчинене правопорушення, суд таким чином констатує, що відповідні діяння є суспільно небезпечними та за їх вчинення настають певні негативні наслідки.

Суд першої інстанції, враховуючи характер вчиненого правопорушення, особу порушниці, ступінь її вини та в межах встановленого законом строку призначив справедливе стягнення, яке відповідає вимогам закону.

Апеляційний суд вважає, що обране судом адміністративне стягнення відповідає вимогам ст.23 КУпАП, відповідно до якої адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення та запобігання вчиненню нових правопорушень самим правопорушником та іншими особами.

З огляду на наведене, підстав для скасування постанови не вбачається.

Керуючись ст. 294 КУпАП,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника адвоката Баландіної Ю.Ю. залишити без задоволення.

Постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 вересня 2024 року щодо ОСОБА_1 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення.

Суддя Івано-Франківського

апеляційного суду О.П. Васильєв