ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 33/803/660/25 Справа № 203/5736/24 Суддя у 1-й інстанції - Підберезний Г. А. Суддя у 2-й інстанції - Мудрецький Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі судді: Мудрецького Р.В., за участю: особи, яка притягується до відповідальності ОСОБА_1 , захисника- Ткачука В.А., потерпілого ОСОБА_2 , представника Бойка Ю.О., переглянувши апеляційну скаргу останнього, на постанову Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2025 року, якою стосовно

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 ,-

закрито провадження за ч.1 ст. 173-2 КУпАП,-

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАБ №987854 від 29.09.2024 вбачається, що 29 вересня 2024 року близько 16 год 20 хв знаходячись за адресою проживання ОСОБА_1 вчинила домашнє насильство психологічного характеру по відношенню свого колишнього чоловіка ОСОБА_2 , а саме забороняла спілкуватися зі спільною дитиною ОСОБА_3 2017 року народження, внаслідок чого могла бути завдана шкода психологічному здоров`ю ОСОБА_2 , чим вчинила правопорушення ч.1 ст. 173-2 КУпАП.

Постановою суду від 30 січня 2025 року закрито провадження стосовно ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю складу правопорушення, так як в протоколі не конкретизовано в в чому полягало насильство і яка шкода заподіяна. Разом з цим, до протоколу не долучено будь яких доказів вчинення правопорушення.

В апеляційній скарзі адвокат Бойко Ю.О. просить скасувати постанову та прийняти нову, якою провадження стосовно ОСОБА_4 закрити на підставі п.7 ст. 247 КУпАП, так як остання використовувала недійсний паспорт громадянина України. При цьому, апелянт вказує, що суд І інстанції не встановив дійсних обставин справи щодо винуватості правопорушниці.

В доповненні адвокат Бойко Ю.О. вказує, що суд І інстанції не звернув уваги на попереднє рішення у справі, яку направляли на доопрацювання до поліції. Крім цього, районний суд відмовив у задоволенні клопотання про встановлення особи, та виніс рішення щодо не існуючої особи, без участі потерпілого. Адвокат зазначає, що районний суд проігнорував приписи п.7 ст. 247 КУпАП.

В запереченні ОСОБА_1 зазначає, що по одним і тим же обставинам ОСОБА_3 було визнано винним за ч.1 ст. 173-2 КУпАП.

Адвокат Бойко Ю.О. та ОСОБА_3 в апеляційному суді підтримали вимоги апеляційної скарги.

Захисник Ткачук В.А. та ОСОБА_1 заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши учасників перегляду, перевіривши доводи апеляційної скарги, матеріали справи про адміністративне правопорушення, законність та обґрунтованість постанови суду, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно приписів статті 1 Кодексу України про адміністративні правопорушення завданням цього Кодексу, зокрема є охорона прав і свобод громадян, власності, встановленого правопорядку, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Згідно зі ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема по справам «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Лавенте проти Латвії» від 07.11.2002 неодноразово вказує, що, оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення в першу чергу зобов`язаний з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, а також чи винна дана особа в його вчиненні і чи підлягає вона адміністративній відповідальності, і лише після цього вирішувати питання про можливість накладення адміністративного стягнення.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст. 255 КУпАП.

Як зазначено в ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Як видно з матеріалів справи, суддя суду першої інстанції, детально вивчивши матеріали та обставини справи, давши їм належну оцінку, прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Згідно ч. 1 ст. 173-2 КУпАП вчинення насильства в сім`ї - це умисне вчинення будь-яких дій фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування фізичного насильства, що не завдало фізичного болю і не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.

Об`єктивна сторона правопорушення виражається в умисному вчиненні будь-яких дій фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування фізичного насильства, що не завдало фізичного болю і не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконанні захисного припису особою, стосовно якої він винесений, не проходженні корекційної програми особою, яка вчинила насильство в сім`ї (матеріальний склад).

Відповідно до диспозиції ч. 1 ст. 173-2 КУпАП суб`єктивна сторона зазначеного адміністративного правопорушення характеризується умисною формою вини та наявністю прямого умислу правопорушника на спричинення страждань потерпілій стороні.

Згідно вказаної норми закону обов`язковим елементом об`єктивної сторони є умисна дія, тобто умисне вчинення домашнього насильства. Виходячи з пункту 3 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" від 07 грудня 2017 року N 2229-VIII, під домашнім насильством слід розуміти діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство (п. 14 ч. 1 ст. 1 вказаного вище Закону), як форма домашнього насильства, включає в себе словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Пунктами 4, 7 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя); батьки (мати, батько) і дитина (діти).

Отже, виходячи з аналізу зазначених норм законодавства, під домашнім насильством, умисним вчиненням діянь психологічного характеру, які утворюють склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, розуміють не лише словесні образи, погрози, приниження, переслідування, залякування, а і інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, якщо такі дії викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Тобто, у справах про домашнє насильство доказуванню підлягає не лише факт вчинення відповідних дій (бездіяльності) особи, а й наслідки, які в результаті таких дій (бездіяльності) були заподіяні постраждалій особі.

З протоколу видно, що дії 29 вересня 2024 року близько 16 год 20 хв знаходячись за адресою проживання ОСОБА_1 вчинила домашнє насильство психологічного характеру по відношенню свого колишнього чоловіка ОСОБА_2 , а саме забороняла спілкуватися зі спільною дитиною ОСОБА_3 2017 року народження, внаслідок чого могла бути завдана шкода психологічному здоров`ю ОСОБА_2 (а.с.1).

Під час апеляційного перегляду ОСОБА_1 пояснила, що ніяких дій зазначених у протоколі за адресою проживання щодо ОСОБА_2 вона не здійснювала, з колишнім чоловіком бачилася на вулиці. Перебуваючи вдома запрацював дзвінок, вона відкрила двері де перебував її колишній чоловік та працівники поліції, які зазначили, що будуть складати протокол відносно неї. Тобто з пояснень ОСОБА_1 видно, що вона не бачилася з ОСОБА_2 за адресою проживання, як про це зазначено в протоколі, і не вчиняла дій насильницького характеру, а бачилася на вулиці, тобто іншому місці.

Також, під час апеляційного перегляду ОСОБА_2 не зміu пояснити, яку шкоду йому було спричинила ОСОБА_1 внаслідок їх розмови.

Наявна заява ОСОБА_2 також не містить інформації стосовно того яка шкода йому була заподіяна.

Стосовно наявної в матеріалах справи форми оцінки ризиків вчинення домашнього насильства, то апеляційний суд не може взяти її до уваги, так як в ній зазначено, що ОСОБА_1 вчиняла дії залякування, переслідування постраждалої особи. В той час коли з протоколу про адміністративне правопорушення видно, що місце вчинення є адреса проживання ОСОБА_1 , тому остання не могла вчинити дії зазначені у вказаній формі, так як вона не проживає разом із потерпілим.

Інших об`єктивних доказів вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення матеріали справи не містять. Вчинення будь-яких діянь фізичного, психологічного чи економічного характеру повинно бути підтверджено поясненнями свідків, потерпілих або іншими доказами, що є необхідним елементом складу даного правопорушення.

Доводи апеляційної скарги, що районний суд виніс рішення не встановивши особу, то ці обставини спростовуються самим рішенням з якого видно, що під час розгляду справи встановлено особу стосовно, якої був складений матеріал, а саме ОСОБА_1 , тобто встановлено прізвище як за паспортом, так і прізвище після розірвання шлюбу.

Стосовно використання ОСОБА_1 паспорту громадянина України, який на думку апелянта є недійсним, то дійсно остання не здійснила заміну паспорту після розірвання шлюбу, але районний суд встановив, що протокол про адміністративне правопорушення був складений саме стосовно ОСОБА_1 , остання цього не заперечувала в суді І інстанції та не визнавала вини у вчиненні домашнього насильства.

Необґрунтовані є доводи апеляційної скарги, що районний суд не повинен був розглядати справу, так як її було направлено на доопрацювання, чого працівники поліції не зробили. Так, дійсно справа направлялася на доопрацювання, через відсутність відеозапису та розбіжностей в анкетних даних потерпілого, але рапортом працівника поліції розбіжність щодо анкетних даних потерпілого була усунута, а також зазначено, що через закінчення строків зберігання відеозапис не можливо надати, тому районний суд після повернення з відділу поліції матеріалів розглянув їх, у звязку з чим порушень не встановлено під час перегляду.

Безпідставними є доводи адвоката щодо не дотримання районним судом приписів п. 7 ст. 247 КУпАП, так як ОСОБА_1 заперечувала свою винуватість, тобто наполягала на реабілітації, що й було встановлено під час розгляду справи, а п. 7 ст. 247 КУпАП є нереабілітуючою обставиною і районний суд міг закрити провадження з цієї підстави лише в разі встановлення винуватості ОСОБА_1 , оскільки вона її заперечувала.

Доводи апеляційної скарги про винесення рішення без участі ОСОБА_2 не знайшли свого підтвердження, так як з рішення суду видно, що останній приймав участь під час розгляду справи. Крім цього захисник Ткачук В.А. підтвердив цей факт, що потерпілий та його представник приймали участь в розгляді справи, але покинули судове засідання не дочекавшись його закінчення.

Отже, підстав для скасування постанови районного суду не встановлення, а висновки місцевого суду не спростовані, що ОСОБА_1 не вчиняла домашнього насильства, оскільки обставини зазначені в протоколі про адміністративне правопорушення не підтверджені поза розумним сумнівом.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду без змін.

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Бойка Ю.О. - залишити без задоволення.

Постанову Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2025 року, якою стосовно ОСОБА_1 закрито провадження за ч.1 ст. 173-2 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу правопорушення - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Дніпровського

апеляційного суду Р.В.Мудрецький