Справа № 342/1450/24
Провадження № 33/4808/186/25
Категорія ст.130 ч.1 КУпАП
Головуючий у 1 інстанції Гайдич Р. М.
Суддя-доповідач Васильєв
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2025 року м. Івано-Франківськ

Суддя Івано-Франківського апеляційного суду Васильєв О.П.,

розглянувши справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою захисника адвоката Філіпчука І.М. на постанову Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 20 січня 2025 року, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 ,

визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, призначено стягнення у вигляді штрафу у розмірі тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік, стягнуто до державного бюджету судовий збір в розмірі 605,60 гривень, -

в с т а н о в и в :

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Так, судом встановлено, що 30.11.2024 біля 03-19 год. по вул.Височана м.Городенка Коломийського району, Івано-Франківської області водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом БМВ р.н. НОМЕР_1 з ознаками алкогольного сп`яніння і відмовився пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння. Своїми діями порушив п.2.5 ПДР, за що відповідальність передбачена ч.1 ст.130 КУпАП.

В апеляційній скарзі адвокат Філіпчук І.М. просить скасувати постанову Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 20 січня 2025 року та прийняти нову постанову, якою закрити провадження у справі за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Вважає, що оскаржувана постанова винесена з грубим порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, а також не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому розгляду справи.

Стверджує, що ОСОБА_1 не керував транспортним засобом та не вчиняв інкримінованого йому адміністративного правопорушення.

Звертає увагу, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що в протоколі серії ЕПР1 №105311 від 30.11.2024 року зазначено, що ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення 30.11.2024 року о 03 год. 19 хв., проте вказане не відповідає дійсності, оскільки о 03 год. 19 хв. ОСОБА_1 перебував у транспортному засобі, який був припаркований по вул. Височана в м. Городенка на території АЗС, де попередньо здійснив зупинку даного транспортного засобу його кум. Працівники поліції без наявності підстав вважати, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом з ознаками алкогольного сп`яніння запропоновували пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння. ОСОБА_1 відмовився від проходження огляду, оскільки не керував транспортним засобом.

Суд першої інстанції, не врахував часовий проміжок та послідовність подій, що зафіксовані на відео, які мають значення для встановлення обставин справи, а саме те, що транспортний засіб марки БМВ заїхав на територію АЗС о 03 год. 03 хв., а фіксація подія розпочалася о 03 год. 19 хв.

Вважає, що долучений до матеріалів справи відеозапис не може бути використаний як доказ у даному провадженні. Городенківський районний суд не взяв до уваги те, що працівники поліції не вказали в протоколі назву, модель та серійний номер пристрою, який застосовувався для відео зйомки, також не долучено відомості про відео фіксацію руху автомобіля, моменту зупинки транспортного засобу та обставин складання самого протоколу про адміністративне правопорушення. Дані відеофайли не були підписані ЕЦП.

На думку апелянта, суд першої інстанції дійшов хибної думки, що вина ОСОБА_1 доводиться рапортом поліцейського у котрому відображено інформацію про зупинку ТЗ під керуванням водія.

Звертає увагу, що працівниками поліції порушена процедура огляду на стан алкогольного сп`яніння з використання спеціальних технічних засобів, оскільки акт огляду складений 30.11.2024 року о 03 год. 28 хв., а направлення на огляд водія до медичного закладу 30.11.2024 року о 03 год. 27 хв.

В судове засідання апеляційної інстанції особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та адвокат Філіпчук І.М. не з`явилися, однак адвокат Філіпчук І.М. подав клопотання про розгляд справи без його участі та участі ОСОБА_1 .

Апеляційний суд звертає увагу, що учасники самостійно, відповідно до принципу диспозитивності, вирішують питання щодо участі в судовому засіданні суду апеляційної інстанції.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, особиста присутність особи, яка притягається до адміністративної відповідальності та його захисника під час провадження в суді апеляційної інстанції не має такого ж вирішального значення, як в суді першої інстанції. Умови застосування статті 6 Конвенції стосовно провадження в суді апеляційної інстанції залежать від особливостей певного провадження; слід взяти до уваги загалом проведений судовий процес у національній правовій системі, а також роль, яку відіграє у ньому суд апеляційної інстанції (Ермі проти Італії ) При цьому, обвинувачений може відмовитися від свого права брати участь або бути заслуханим в апеляційному провадженні, або прямо, або своєю поведінкою (Кашлев проти Естонії, Хернандес Ройо проти Іспанії).

Апеляційний суд приймає до уваги, що в апеляційному порядку оскаржується рішення, яким ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні правопорушення і в апеляційній скарзі не ставиться питання про погіршення становища особи, яка притягається до адміністративної відповідальності у зв`язку з чим участь цієї особи в суді апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що розгляд апеляційної скарги захисника адвоката Філіпчука І.М. може бути проведений без участі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності та захисника.

Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а постанову судді необхідно залишити без змін з наступних підстав.

Згідно ст. 245 КУпАП завданням провадження у справах про адміністративне правопорушення є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її у точній відповідності із законом.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, суддя при розгляді справи про адміністративне правопорушення має з`ясувати, чи було вчинено правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що Європейський суд неодноразово вказував, що адміністративне правопорушення, санкція за вчинення якого у КУпАП передбачає адміністративний арешт, визнається кримінальним правопорушенням у розумінні Конвенції (справа "Гурепка проти України"), а позбавлення прав на управління транспортним засобом також розглядається Європейським Судом кримінально-правовою санкцією, оскільки право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності.

Визнання кримінально-правового змісту справи свідчить про те, що особа, яка притягається до відповідальності за вчинення такого правопорушення повинна користуватися основними гарантіями, які забезпечуються при обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, серед яких право знати, у вчиненні якого правопорушення його підозрюють або обвинувачують, бути чітко і своєчасно повідомленим про свої права та обов`язки, мати захисника, оскаржувати судові рішення в апеляційному та касаційному порядку та інші.

Апеляційний суд також неодноразово звертав увагу на недосконалість КУпАП, який було введено в дію Постановою Верховної Ради Української РСР №8074-10 від 07.12.1984 року та вказував на необхідність здійснення правосуддя, виходячи з загальних принципів здійснення судочинства, з метою забезпечення справедливої процедури і юридичної визначеності.

Крім того, апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що ЄСПЛ неодноразово зазначав, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. («Пономарьов проти України»)

Так, під час апеляційного розгляду справи, судом апеляційної інстанції у повному обсязі були реалізовані права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності щодо права скористуватись юридичною допомогою професійного захисника та були перевірені її доводи щодо невинуватості у вчиненні правопорушення, внаслідок чого було встановлено, що вони є безпідставними та повністю спростовуються сукупністю досліджених доказів.

Апеляційний суд вважає, що допущені судом першої інстанції порушення процесуального закону не можуть бути безумовною підставою для скасування судового рішення та ухвалення іншого судового рішення аналогічного за своїм змістом.

Апеляційний суд вважає, що підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції можуть бути тільки істотні порушення вимог процесуального законодавства, які перешкодили суду правильно встановити фактичні обставини та надати вірну оцінку сукупності досліджених доказів та прийти до обґрунтованого висновку про доведеність вини у вчиненні правопорушення.

Так, діючий КУпАП не містить визначення правових підстав для скасування судового рішення суду першої інстанції у зв`язку з чим при вирішанні цього питання необхідно виходити із загальних принципів здійснення судочинства.

Апеляційний суд вважає, що судове рішення суду першої інстанції підлягає обов`язковому скасуванню у тому, випадку, коли за наявності підстав для закриття провадження суд не закрив провадження по справі, або коли рішення було ухвалено незаконним складом суду.

Зокрема, підлягає обов`язковому скасуванню судове рішення у тому разі, коли вину обвинуваченого не доведено сукупністю належних та допустимих доказів по справі, коли відсутня подія правопорушення або коли в діях особи, яка притягається до відповідальності відсутній склад відповідного правопорушення.

Так, враховуючи, що в своїх доводах захисник адвокат Філіпчук І.М. посилається на те, що суд першої інстанції прийшов до безпідставного висновку про доведеність вини у вчиненні правопорушення, суд апеляційної інстанції вважав за необхідне у повному обсязі перевірити вищевказані доводи.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами по справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку посадова особа встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Оцінка доказів, відповідно до ст. 252 КУпАП, відбувається за внутрішнім переконанням особи, що приймає рішення, та ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному досліджені всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю, а жодний доказ не має наперед встановленої сили.

Дослідивши у повному обсязі сукупність зібраних по справі доказів та оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, з врахуванням всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин справи, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. Правильність вищевказаних висновків суду першої інстанції, на переконання апеляційного суду, повністю доводиться зібраними та дослідженими судом доказами.

Так, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 185311 від 30.11.2024 року ОСОБА_1 звинувачується в тому, що 30.11.2024 року о 03 год. 19 хв. у м. Городенка, вул. Височана водій керував транспортним засобом марки БМВ д.н.з. НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота, порушення координації рухів, почервоніння шкіри обличчя). Від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння відмовився. Від керування транспортним засобом відсторонений. Своїми діями водій порушив п. 2.5 ПДР, за що відповідальність передбачена ч.1 ст.130 КУпАП. (а.с. 3).

Протокол складений уповноваженою особою поліцейським відділення поліції №2 (м. городенка) Коломийського РВП ГУНП в Івано-Франківській області старшим сержантом поліції Палагняком В.І., із заповненням всіх необхідних реквізитів, встановлених ст. 256 КУпАП, підписаний ним. Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 від підпису відмовився.

Виклад обставин в протоколі цілком відповідає вимогам Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС України 07 листопада 2015 року № 1395.

ОСОБА_1 відмовився від ознайомлення зі змістом протоколу, про що свідчить відеозапис із нагрудної камери працівників поліції.

Право відмовитись давати свідчення щодо себе, закріплене ст.63 Конституції України, є важливою гарантією захисту від незаконного тиску на особу з метою змусити її своїми показаннями створити підставу для притягнення її до відповідальності. Дотримання права не свідчити проти себе є складовою реалізації права особи на справедливий і публічний розгляд її справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, закріпленого у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У графі протоколу, де передбачені пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, зазначено, що ОСОБА_1 відмовився від надання пояснень.

Апеляційний суд неодноразово вказував, що право відмовитися від надання пояснень не свідчить про неможливість використання у доказуванні факту мовчання особи в ситуаціях, які чітко вимагають необхідність надання таких пояснень.

Зокрема, відповідно до практики розгляду справ Європейським судом з прав людини право на мовчання та право не давати свідчення проти себе не є абсолютними правами «не можна сказати, що рішення обвинуваченого мовчати впродовж усього кримінального провадження обов`язково не повинно мати наслідків, коли суд, що розглядає справу, намагатиметься оцінити докази проти нього. Питання, чи порушують статтю 6 негативні висновки, зроблені з мовчання обвинуваченого, має вирішуватися у світлі всіх обставин справи»

Право особи не давати пояснення не повинно перешкоджати «тому, щоб мовчання обвинуваченого в ситуаціях, які чітко вимагають його пояснення, бралося до уваги при оцінюванні переконливості доказів наведених обвинуваченням (справа «Джон Мюррей проти Сполученого Королівства»):

Апеляційний суд вважає, що гарантії щодо реалізації права не свідчити проти себе не позбавляють суд можливості враховувати відмову особи, яка обвинувачується у вчиненні адміністративного правопорушення від дачі показань, за умови доведеності її вини поза розумним сумнівом на підставі сукупності доказів, досліджених судом.

Зокрема, апеляційний суд звертає увагу на те, що у вказаному протоколі про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 не висловив заперечення щодо керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння та не надав змістовних пояснень стосовно обставин, які зазначені у протоколі про адміністративне правопорушення та які вимагали від нього надати певні пояснення.

Апеляційний суд враховує, що відповідно до ст. 254 КУпАП, у випадку виявлення адміністративного правопорушення, складається протокол про адміністративне правопорушення, який є основним процесуальним документом і єдиною підставою для розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Протокол про адміністративне правопорушення є документом, що офіційно засвідчує факти неправомірних дій і розцінюється як основне джерело доказів.

Відповідно до вимог ст. 256 КУпАП протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності; при наявності свідків і потерпілих протокол може бути підписано також і цими особами.

У разі відмови особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, від підписання протоколу, в ньому робиться запис про це. Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право подати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до протоколу, а також викласти мотиви свого відмовлення від його підписання.

При складенні протоколу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюються його права і обов`язки, передбачені статтею 268 цього Кодексу, про що робиться відмітка у протоколі.

В своїх судових рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував на те, що формулювання обвинувачення є важливою умовою справедливого та об`єктивного судового розгляду.

В рішенні у справі «Маттоціа проти Італії" Європейський Суд зазначив, що «обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення». Хоча ступінь "детальності" інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту.

Апеляційний суд вважає, що обвинувачення висунуте ОСОБА_1 є конкретним, оскільки зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що суть обвинувачення полягає в тому, що особа, яка притягається до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП звинувачується у відмові від проходження в установленому законом порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння та порушенні вимог п. 2.5 Правил дорожнього руху України.

При цьому, даними відеозаписів підтверджено, що працівник поліції намагався ознайомити ОСОБА_1 зі змістом протоколу та висунутим звинуваченням, ознайомив з правами та обов`язками, які передбачені законом, повідомив про можливість надати пояснення щодо висунутого обвинувачення та ознайомитись з матеріалами справи.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до практики ЄСПЛ у тому разі коли недотримання обов`язку повідомити у встановленому законом порядку про обвинувачення, трапилось з вини обвинуваченого, то він не може стверджувати про порушення прав сторони захисту (Ердоган проти Туреччини, Камбел і Фелл проти Сполученого Королівства)

Сукупність вищевказаних обставин свідчить про те, що ОСОБА_1 , як особі, яка притягається до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП, була забезпечена реальна можливість ознайомитися зі змістом висунутого обвинувачення з метою організації ефективного захисту своїх інтересів.

Згідно рапорту поліцейського СРПП відділення поліції № 2 (м. Городенка) Коломийського РВП ГУНП в Івано-Франківській області старшого сержанта поліції Палагняка В.І. від 30.11.2024 року під час патрулювання 30.11.2024 року близько 03:19 год. в м. Городенка, Коломийського р-н., по вул. Станіславській на території заправки ОККО відповідно до ст. 35 ЗУ «Про Національну поліцію» п.7, за порушення комендантської години, для перевірки було зупинено транспортний засіб який рухався марки BMW X5, д.н.з НОМЕР_1 під керуванням гр. ОСОБА_1 . В ході спілкуванні з водієм ОСОБА_1 , в останнього було виявлено ознаки алкогольного сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота, порушення координації рухів, почервоніння обличчя. У зв?язку з цим водію було запропоновано пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння за допомогою приладу Алкотест Драгер 6810, на що він відмовився, також водієві було запропоновано пройти огляд в медичному закладі на що він теж відмовився, що було зафіксовано на відео та додано до матеріалів справи. Після чого на гр. ОСОБА_1 було складено адміністративний протокол за ч.1 ст. 130 КУпАП.. Адміністративні матеріали направляються на розгляд до Городенківського районного суду.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що вказаний рапорт працівника поліції за своїм правовим змістом є службовим документом, яким поліцейський інформує керівництво про законність своїх дій.

Разом з тим, дані вищевказаного рапорту працівника повністю узгоджуються з іншими матеріалами справи в частині послідовності дій працівників поліції, щодо оформлення ними протоколу про адміністративне правопорушення.

Відповідно до акту огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, огляд ОСОБА_1 необхідно було провести у зв`язку з виявленими в нього ознаками сп`яніння: запахом алкоголю з порожнини рота, порушенням мови, різкою зміною забарвлення шкірного покриву обличчя (а.с. 5).

До вказаного протоколу про адміністративне правопорушення додано направлення ОСОБА_1 , як водія транспортного засобу, на огляд з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції в КНП «Городенкілька БЛІЛ», складене 30.11.2024 року о 03 год. 27 хв. (а.с. 6).

Разом з тим, зі змісту матеріалів провадження вбачається, що такий огляд у медичному закладі не проводився, оскільки ОСОБА_1 відмовився.

Щодо аргументів апелянта, про розбіжність складання акту огляду на стан алкогольного сп`яніння та направлення на огляд водія до медичного закладу, суд, досліджуючи у сукупності усі докази, у тому числі відеозаписи, долучені до матеріалів справи, дійшов до висновку, що даний акт та направлення за своїм оформленням відповідають встановленій формі. Певні суперечності у вищевказаних документах щодо часу їх складання не мають принципового значення, оскільки не впливають на правильність висновків суду про доведеність винуватості у вчиненні правопорушення.

Зокрема, апеляційний суд неодноразово вказував у своїх рішеннях, що не має істотного значення для вирішення питання про наявність складу правопорушення в діях водія транспортного засобу, який відмовився виконувати вимоги п.2.5 Правил дорожнього руху встановлення факту оформлення акту огляду на стан сп`яніння та відповідного направлення до медичного закладу, оскільки наявність або відсутність акту огляду та направлення до медичного закладу в матеріалах справи не впливають на правову оцінку дій водія транспортного засобу, який відмовився від проходження відповідного огляду на вимогу поліцейського.

Апеляційний суд неодноразово зазначав, що у разі відмови водія транспортного засобу від проходження огляду на стан сп`яніння на місці працівником поліції за допомогою спеціального технічного приладу та в медичному закладі, складання акту огляду на стан сп`яніння та відповідного направлення на огляд водія у медичному закладі не є обов`язковим, оскільки за правовим змістом ст.266 КУпАП вищевказані документи складаються тільки у разі виконання водієм транспортного засобу вимог п.2.5 ПДР України та його згоди пройти огляд на стан сп`яніння.

Разом з тим, сукупність досліджених судом доказів свідчить про те, що працівник поліції діяв у відповідності до вимог ст.266 КУпАП та обґрунтовано на законних підставах вимагав від водія транспортного засобу пройти огляд на стан сп`яніння у встановленому законом порядку.

Так до матеріалів справи долучені: зобов`язання до протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №149483 (а.с. 2), розписка до протоколу про копія адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №149483 (а.с. 3), копія постанови про адміністративне правопорушення про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №3244970 щодо ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КУпАП.(а.с. 9), декларація про відповідність №2/23733900 вимогам Технічного регламенту щодо медичних виробів (а.с. 10).

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами по справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку посадова особа встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статті 251 КУпАП відеофіксація є одним із доказів в справі про адміністративне правопорушення, тому з метою всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин справи в їх сукупності, судом апеляційної інстанції були досліджені відеозаписи з нагрудних відеокамер (відеореєстраторів) інспекторів патрульної поліції.

Судом апеляційної інстанції були досліджені відеозаписи з нагрудних відеокамер (відеореєстраторів) інспекторів патрульної поліції, які долучені до протоколу про адміністративне правопорушення.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав відеозаписи належним та допустимим доказом, оскільки вони отримані у встановленому законом порядку та дозволяє повно і всебічно встановити обставини вчиненого адміністративного правопорушення.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що вищевказані відеозаписи було зроблено з нагрудних відеокамер (відеореєстраторів) інспекторів патрульної поліції, які приймали участь у складанні протоколу про адміністративне правопорушення.

Так, зафіксовані відеозаписом обставини, які були здійснені поліцейським за допомогою нагрудного відео реєстратора, безумовно стосуються вчиненого правопорушення, що надає можливість повно та об`єктивно дослідити їх, детально відновити послідовність подій та конкретизувати поведінку поліцейських та особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.

Зокрема, відеозаписами зафіксовано рух транспортного засобу марки БМВ Х5 д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_1 . Зокрема відеозаписом зафіксовано як працівники поліції підходять до транспортного засобу, за кермом якого знаходиться ОСОБА_1 . Водія просять надати посвідчення водія чи інший документ, який може засвідчити особу, уточнюють напрямок його руху і останній відповідає, що їхав з Івано-Франківська. Під час розмови працівник поліції запитує чи вживав ОСОБА_1 спиртні напої, останній повідомив, що так. У зв`язку із чим останньому запропоновано пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння за допомогою Алкотестера Драгер на місці зупинки транспортного засобу, водій відмовився. Проїхати до медичного закладу для проходження огляду, також відмовився, сказав, що випив два пива, для чого тоді йому їхати в медичний заклад. У зв`язку із відмовою від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_1 повідомили, що відносно нього буде складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст. 130 КУпАП, оскільки в нього наявні ознаки алкогольного сп`яніння, а саме запах алкоголю з порожнини рота. Далі водій повідомляє, що він не їхав, а просто стояв на АЗС. Далі відбувається момент складання адміністративних матеріалів відносно ОСОБА_1 . Водієві двічі роз`яснено його права, передбачені ст. 63 Конституції України та ст..268 КУпАП. Водій повідомив, що вони йому не зрозумілі, але повторно ознайомлюватися не хоче, як і не хоче скористатися жодним із них. Ознайомлюватися та розписуватися про ознайомлення із протоколом ОСОБА_1 відмовився.

Досліджений судом відеозапис має достатньо високу інформативність, позбавлений упередження і суб`єктивного ставлення, має безсторонній характер, що вимагає від суду ретельного та уважного дослідження вищевказаного доказу у сукупності із іншими доказами по справі. (а.с. 11).

Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що дослідженими судом відеозаписами повністю підтверджується:

- факт керування водієм ОСОБА_2 автомобілем та його зупинку на території АЗС де до нього одразу підійшли працівники поліції, які заїхали на територію АЗС з увімкненими проблисковими маячками та зупинились позаду ТЗ БМВ ;

- факт спілкування поліцейських, одразу після зупинки ТЗ на території АЗС, із водієм автомобіля БМВ з приводу керування ним ТЗ під час дії комендантської години;

- в ході розмови водій Григолінський одразу повідомив свої анкетні дані та особисто ствердив, що він рухається за кермом ТЗ з м.Івано-Франківська (не заперечуючи факту керування ТЗ);

- повідомлення водію поліцейськими ознаки алкогольного сп`яніння;

- роз`яснення поліцейським водію ОСОБА_2 процедури огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки та в медичному закладі;

- на пропозицію поліцейських пройти огляд, водій відповідав категоричною відмовою із повідомленням того, що він випив два пива;

- під час роз`яснення прав водій ОСОБА_2 не висловлював свого зауваження з приводу їх незрозумілості і не виявляв бажання скористатись правовою допомогою;

- під час спілкування із поліцейськими Григолінський неодноразово стверджуючи про керування ним особисто ТЗ, однак після неодноразових прохань поліцейських не оформляти протокол, вже стверджував, що він не керував ТЗ і це буде казати в суді;

- повідомлення водію Григолінському про відсторонення від керування ТЗ.

Апеляційний суд вважає, що досліджені відеозаписи дозволяють встановити, що водій ОСОБА_1 повністю розумів обґрунтованість та правомірність вимоги поліцейських щодо необхідності пройти огляд на стан сп`яніння у встановленому законом порядку, однак свідомо відмовився виконувати вимоги п.2.5 Правил дорожнього руху, будучи попередженим про правові наслідки такої відмови.

Відеозаписи отримані у встановленому законом порядку і здійснені працівником поліції за допомогою наявних в нього технічних засобів, а відтак є належним та допустимим доказом факту відмови водія ОСОБА_1 , який керував автомобілем з ознаками алкогольного сп`яніння, на законну вимогу патрульних поліцейських, пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу та повністю доводить вину ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Апеляційний суд вважає, що законодавець передбачив настання адміністративної відповідальності за відмову від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку, саме з метою забезпечення неможливості ухилитись від проходження такого огляду водіями, які підозрюються у керуванні транспортним засобом у стані сп`яніння.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що вищевказаними відеозаписами зафіксовані реальні дані, які не можуть бути спотворені та мають істотне значення для розгляду справи, дозволяють встановити психологічне ставлення ОСОБА_1 до вчиненого правопорушення та інші обставини, які прямо вказують на нього, як на правопорушника, який керував транспортним засобом з ознаками сп`яніння та відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку.

Відповідно до вимог п. 2.5 ПДР України, водій повинен на вимогу працівника поліції пройти в установленому порядку огляд для визначення стану сп`яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин.

Таким чином, водій транспортного засобу повинен не тільки погодитись на проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння у медичному закладі, а і своєю процесуальною поведінкою забезпечити можливість проведення такого огляду і не створювати перешкод щодо реальної можливості його проведення в установленому законом порядку.

У разі невиконання вимог п. 2.5 ПДР України, передбачена адміністративна відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП, а саме за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.

Суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху та вчинив адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП, що і покладено останньому у вину.

Доводи апелянта з приводу того, що в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, не знайшли свого підтвердження та повністю спростовуються сукупністю досліджених судом доказів, яким суд дав належну оцінку у відповідності до вимог ст. 252 КУпАП.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП є закінченим з моменту відмови водія пройти огляд на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу.

Апеляційний суд звертає увагу, що факт відмови водія від проходження огляду на стан сп`яніння за своїм правовим змістом є правопорушенням, а не процесуальною дією, яка дозволяє виявити волевиявлення особи, яка підозрюється у керуванні транспортним засобом у стані сп`янінням щодо її бажання проходити огляд на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку.

Факт відмови водія від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння за допомогою технічного засобу поліцейським або в медичному закладі встановлюється судом на підставі доказів, які досліджені та оцінені судом за внутрішнім переконанням.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що у рішенні по справі "О`Галлоран та Франціє проти Сполученого Королівства" від 29.06.2007 року Європейський суд з прав людини постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Апеляційний суд неодноразово звертав увагу на те, що користування джерелом підвищеної небезпеки покладає на водія транспортного засобу певні додаткові обов`язки, які пов`язані із необхідністю забезпечення безпечного використання транспортних засобів.

Апеляційний суд вважає, що таке обмеження прав конкретної особи повністю відповідає інтересам суспільства щодо забезпечення безпеки дорожнього руху.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Апеляційний суд вважає, що дії працівників поліції не порушували права та свободи ОСОБА_1 , а наявні у справі докази, отримані у встановленому законом порядку і не здобуті завдяки інформації, яку було отримано внаслідок істотного порушення прав та свобод.

Право органів Національної поліції вимагати пройти у встановленому порядку медичний огляд у відповідності до п.2.5 ПДР України кореспондується із обов`язком водія не керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до національного законодавства працівник поліції самостійно, на власний розсуд приходить до висновку про наявність ознак сп`яніння у водія транспортного засобу та вирішує питання щодо необхідності проходження водієм транспортного засобу огляду на стан сп`яніння.

Разом з тим, відмова від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку є порушенням вимог п. 2.5 ПДР України та утворює склад правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Вимога працівників поліції пройти огляд ОСОБА_1 на стан алкогольного сп`яніння була аргументованою, вмотивованою та ґрунтувалась на правових підставах. Доводи апелянта щодо неправомірності дій патрульних поліцейських безпідставні та спростовані наявними в матеріалах справи доказами.

Таким чином, сукупність досліджених судом доказів поза розумним сумнівом свідчить про те, що ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом з ознаками алкогольного сп`яніння, відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Апеляційний суд вважає, що обране судом адміністративне стягнення відповідає вимогам ст.23 КУпАП, відповідно до якої адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення та запобігання вчиненню нових правопорушень самим правопорушником та іншими особами.

З огляду на наведене, підстав для скасування постанови суду не вбачається.

Керуючись ст. 294 КУпАП,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника адвоката Філіпчука І.М. залишити без задоволення.

Постанову Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 20 січня 2025 року щодо ОСОБА_1 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення.

Суддя Івано-Франківського

апеляційного суду О.П. Васильєв