Закарпатський апеляційний суд
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24.02.2025 м. Ужгород
Закарпатський апеляційний суд в особі судді Феєра І. С., за участю захисника-адвоката Сисака В. Т., розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді в режимі відеоконференції справу про адміністративне правопорушення № 33/4806/857/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та захисника-адвоката Сисака В. Т. на постанову судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.10.2024.
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, мешканець АДРЕСА_1 , непрацюючий, визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 3400 (три тисячі чотириста) грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 605 (шістсот п`ять) грн 60 коп. судового збору.
З протоколу про адміністративне правопорушення серії ЗхРУ № 144960 від 02.10.2024 та постанови суду від 21.10.2024 вбачається, що 02.10.2024 о 16 год 35 хв ОСОБА_1 був виявлений та затриманий на ділянці відповідальності відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » на відстані 3000 метрів до державного кордону в напрямку 309 прикордонного знаку, за спробу незаконного перетину державного кордону України в Словацьку Республіку в пішому порядку поза пунктом пропуску. Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги ст. 9, 12 Закону України «Про державний кордон України», чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 204-1 КУпАП.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та захисник-адвокат Сисак В. Т. просять постанову судді від 21.10.2024 скасувати та закрити провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП. Вважають постанову суду незаконною та необґрунтованою у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Стверджують, що ОСОБА_1 не мав наміру на незаконний перетин державного кордону, а метою його подорожі територією Закарпатської області було святкування дня народження 03.10.2024. ОСОБА_1 був затриманий на центральному вокзалі в м. Ужгороді, який знаходиться на значній відстані від найближчої ділянки кордону України зі Словацькою Республікою. Після затримання працівники прикордонної служби чинили на ОСОБА_1 тиск з метою підписання ним заяви про визнання вини. Разом з тим, звертають увагу на те, що в діях ОСОБА_1 відсутні об`єктивні та суб`єктивні ознаки складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП, а в матеріалах справи немає пояснень свідків, відео-, та фото доказів, схеми правопорушення та інших доказів, які б свідчили про наявність у ОСОБА_1 умислу на незаконний перетин державного кордону.
Справа про адміністративне правопорушення розглядається у відсутності ОСОБА_1 , неявка якого із урахуванням положень ст. 294 КУпАП не перешкоджає її розгляду. При цьому, апеляційний суд бере до уваги те, що ОСОБА_1 належним чином повідомлений про час та місце її розгляду за допомогою смс-повідомлення, що підтверджується відповідною довідкою про доставку повідомлення. Клопотання про відкладення апеляційного розгляду справи та відомостей про поважність причин неявки від ОСОБА_1 не надходило. При цьому, апеляційний суд враховує вимоги закону про розгляд справи в розумні строки, передбачені ч. 4 ст. 294 КУпАП, а також рішення Європейського суду з прав людини «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 про те, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було знівельовано ключовий принцип верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи. З урахуванням наведеного, апеляційний суд уважає, що розгляд справи без участі ОСОБА_1 , не може розцінюватись як порушення його прав, передбачених ст. 268 КУпАП. При цьому, враховується думка захисника-адвоката Сисака В. Т., який не заперечував щодо розгляду справи без участі ОСОБА_1 .
Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника-адвоката Сисака В. Т., який підтримав апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Згідно ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності. За змістом вказаної норми закону, провадження в справах про адміністративні правопорушення повинно здійснюватися на основі суворого дотримання законності.
Відповідно до вимог ст. 245, 280 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови. Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Ці вимоги закону судом першої інстанції при розгляді справи щодо ОСОБА_1 належним чином дотримані.
Протоколом про адміністративне правопорушення серії ЗхРУ № 144960 від 02.10.2024 стверджується, що 02.10.2024 о 16 год 35 хв, ОСОБА_1 був виявлений та затриманий на ділянці відповідальності відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » на відстані 3000 метрів до державного кордону в напрямку 309 прикордонного знаку, за спробу незаконного перетину державного кордону України в Словацьку Республіку в пішому порядку поза пунктом пропуску. Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги ст. 9, 12 Закону України «Про державний кордон України» та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 204-1 КУпАП.
Викладені у протоколі про адміністративне правопорушення обставини вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення підтверджуються протоколом про адміністративне затримання від 02.10.2024, протоколом особистого огляду, огляду речей та вилучення речей і документів від 02.10.2024, рапортом інспектора прикордонної
служби 2 категорії відділення моніторингу обстановки відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) головного сержанта ОСОБА_3 ; схемою виявлення ОСОБА_1 на ділянці відповідальності о 16 год 35 хв 02.10.2024; фото таблицею з повідомленнями на мобільному телефоні ОСОБА_1 .
Вищенаведені докази, які є належними й допустимими, зібрані відповідно до вимог КУпАП, оскільки порушень при їх збиранні під час розгляду справи апеляційним судом не встановлено, у своїй сукупності підтверджують порушення ОСОБА_1 вимог ст. 9, 12 Закону України «Про державний кордон України від 04.11.1991, та його винуватість у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП.
Поряд з тим, жодного доказу, який би ставив під сумніви правомірність складання протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 стороною захисту не надано.
Під час розгляду справи апеляційним судом не встановлено яких-небудь даних, які б давали підстави вважати, що інспектор прикордонної служби ОСОБА_4 був упередженим при складанні щодо ОСОБА_1 протоколу за ознаками адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП, і що в нього були підстави для фальсифікації протоколу чи обмови ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, а також про його зацікавленість у результатах розгляду справи, у підтвердження таких даних відсутні які-небудь належні докази як у матеріалах справи, так їх і не додано до апеляційної скарги.
Тому, апеляційний суд приходить до висновку, що інспектор прикордонної служби ОСОБА_4 діяв у межах наданих йому повноважень.
Разом з тим, під час розгляду апеляційної скарги, не встановлено й будь-яких даних про застосування щодо ОСОБА_1 незаконних методів, примусу чи інших дій, які призвели до примусового підписання протоколу та інших наявних у матеріалах справи документів, а також до відмови від надання пояснень з приводу обставин, що мали місце.
Між тим, апеляційний суд бере до уваги відсутність будь-яких доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 оскаржував незаконні дії працівників прикордонної служби, які його затримали та склали адміністративні матеріали.
Тому, доводи апеляційної скарги про те, що після затримання працівники прикордонної служби чинили на ОСОБА_1 тиск з метою підписання ним заяви про визнання вини, апеляційний суд відхиляє як такі, що не знаходять свого підтвердження, оскільки не підтверджені жодними доказами.
З урахуванням наведеного вище, доводи апеляційної скарги про те, що висновок суду першої інстанції про наявність у діях ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП, є помилковим, апеляційний суд відхиляє як такі, що не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду, спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, що в свою чергу дає обґрунтовані підстави вважати, що вказані доводи спрямовані на ухилення ОСОБА_1 від відповідальності за вчинене ним адміністративне правопорушення.
Доводи адвоката Сисака В. Т. в апеляційній скарзі про те, що в діях ОСОБА_1 відсутні об`єктивні та суб`єктивні ознаки складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП, є неприйнятними, з огляду на таке.
Відповідно до диспозиції частини першої статті 204-1 КУпАП, передбачена відповідальність за перетинання або спробу перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску через державний кордон України або в пунктах пропуску через державний кордон України без відповідних документів або з використанням підробленого документа чи таких, що містять недостовірні відомості про особу, чи без дозволу відповідних органів влади.
Як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення, складеного відносно ОСОБА_1 , суть вчиненого ним правопорушення полягає у спробі незаконного перетину державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України.
Згідно ст. 9 Закону України «Про державний кордон України» перетинання державного кордону України здійснюється на шляхах сполучення через державний кордон з додержанням встановленого порядку. Залізничне, автомобільне, морське, річкове, поромне, повітряне та пішохідне сполучення через державний кордон України здійснюється в пунктах пропуску, що встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до законодавства і міжнародних договорів України, а також поза пунктами пропуску через державний кордон України у випадках, визначених законодавством.
Пункт пропуску через державний кордон України - це спеціально виділена територія на залізничних та автомобільних станціях, у морських і річкових портах, аеропортах (аеродромах) з комплексом будівель, споруд і технічних засобів, де здійснюються прикордонний, митний та інші види контролю і пропуск через державний кордон осіб, транспортних засобів, вантажів та іншого майна.
Отже, ознакою об`єктивної сторони правопорушення, за яке передбачена відповідальність частиною першою статті 204-1 КупАП є, зокрема, перетинання або спроба перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України.
Таким чином, незважаючи на наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд оцінює, як обрану лінію захисту з метою уникнення адміністративної відповідальності, оскільки вони спростовуються сукупністю належних та допустимих доказів, повно та всебічно досліджених судом першої інстанції. При цьому, апеляційний суд бере до уваги те, що в матеріалах справи відсутні відомості про те, що під час затримання ОСОБА_1 заперечував свій намір перетину державного кордону поза межами пункту пропуску.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що матеріалами справи доведено, що 02.10.2024 о 16 год 35 хв, ОСОБА_1 був виявлений та затриманий на ділянці відповідальності відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » на відстані 3000 метрів до державного кордону в напрямку 309 прикордонного знаку, за спробу незаконного перетину державного кордону України в Словацьку Республіку в пішому порядку поза пунктом пропуску.
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не мав наміру на незаконний перетин державного кордону, а метою його подорожі територією Закарпатської області було святкування дня народження 03.10.2024, апеляційний суд відхиляє як такі, що не знаходять свого підтвердження.
При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що стороною захисту не надано жодних доказів у підтвердження того, що ОСОБА_1 перебував у зазначені в протоколі час та місці з іншою метою, ніж спроба незаконного перетину державного кордону. У матеріалах справи відсутні переконливі відомості, які б давали підстави вважати, що ОСОБА_1 , який є мешканцем м. Київ, знаходився на напрямку прикордонного знаку № 309, на відстані 3000 метрів від лінії державного кордону України, на ділянці відповідальності відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 », під час дії воєнного стану та тимчасової заборони чоловікам у віці від 18 до 60 років перетину державного кордону України, з іншою метою, а ніж спроба незаконного перетину державного кордону поза межами пунктів пропуску.
Намір ОСОБА_1 не незаконний перетин державного кордону України беззаперечно підтверджується фото таблицею з перепискою на мобільному телефоні ОСОБА_1
Із цих підстав, як такі, що не свідчать про відсутність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП, апеляційний суд відхиляє і доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 був затриманий на центральному вокзалі в м. Ужгороді, який знаходиться на значній відстані від найближчої ділянки кордону України зі Словацькою Республікою.
Доводи апеляційної скарги про відсутність в матеріалах справи пояснень свідків, відео-, та фото доказів, схеми правопорушення та інших доказів, які б свідчили про наявність у ОСОБА_1 умислу на незаконний перетин державного кордону, апеляційний суд відхиляє як такі, що жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, яка повністю і безсумнівно підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, які є достатніми для висновку про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення та у своїй сукупністю підтверджують викладені у протоколі обставини.
Таким чином, докази покладені судом в обґрунтування винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП, визнаються належними, допустимими і достовірними, оскільки отримані з передбачених законом джерел, у передбачений законом спосіб, зафіксовані у належній процесуальній формі, узгоджуються між собою як в цілому, так і в деталях, та доповнюють один одного, та є такими, що не викликають сумніву.
При розгляді справи цим доказам суд дав належну оцінку, а тому твердження в апеляційній скарзі про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, не знайшли свого підтвердження і такі відхиляються.
Суддею першої інстанції досліджені та перевірені доказами обставини, які поза розумним сумнівом свідчать про беззастережну винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, що ставиться йому за провину.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та, на думку апеляційного суду, є спробою уникнути адміністративної відповідальності за вчинене правопорушення.
За таких обставин, наявні у матеріалах справи докази у своїй сукупності є підтвердженням в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП, отже судом першої інстанції під час розгляду справи дотримано вимоги ст. 279, 280 КУпАП, доводи апеляційної скарги свого підтвердження не знайшли, а адміністративне стягнення, яке накладено на нього у межах санкції ч. 1 ст. 204-1 КУпАП, відповідає як характеру та ступеню адміністративного правопорушення, так і особі правопорушника, а також передбаченій ст. 23 КУпАП меті адміністративного стягнення, і в свою чергу є необхідним і достатнім для виправлення і виховання ОСОБА_1 у дусі точного та неухильного додержання законів та запобігання новим правопорушенням.
Неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, які б були підставою для скасування постанови, апеляційним переглядом не встановлено.
Також, апеляційний суд констатує, що при вирішенні питання про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення, суд першої інстанції належним чином врахував вимоги ст. 33 КУпАП, характер та обставини вчиненого правопорушення, особу правопорушника, ступінь його вини та майновий стан, і прийшов до вірного висновку про необхідність накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 200 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, яке на думку апеляційного суду, сприятиме вихованню правопорушника в дусі додержання законів України, поваги
до правил співжиття, а також запобіганню вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами, тобто відповідає передбаченій ст. 23 КУпАП меті адміністративного стягнення.
На які-небудь інші доводи, які би давали підстави для скасування чи зміни судового рішення в апеляційній скарзі не вказується й під час перевірки справи в апеляційному суді такі не виявлені.
Тому, на переконання апеляційного суду, оскаржувана постанова, як законна та обґрунтована, підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.
При прийнятті рішення враховуються положення передбаченого нормативно-правовими актами України принципу диспозитивності, відповідно до якого сторони провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених нормативно-правовими актами; ст. 294 КУпАП у частині перегляду судового рішення в межах апеляційної скарги; що суд, за відсутності обґрунтованих клопотань, не вправі самостійно витребовувати докази, викликати будь-яких свідків, тощо; те, що стороною захисту не надано належних та допустимих доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та могли б слугувати підставами для скасування оскаржуваного судового рішення.
Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та захисника-адвоката Сисака В. Т. залишити без задоволення, а постанову судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.10.2024 щодо ОСОБА_5 , - без змін.
Постанова апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя