ПОСТАНОВА

Справа № 947/5206/25

Провадження № 3/947/1116/25

21.02.2025 року м. Одеса

Суддя Київського районного суду м.Одеси Борщов І.О., розглянувши у приміщені суду справу про адміністративне правопорушення за протоколом серії ЕПР1 №229640 від 25.01.2025, складеним інспектором УПП в Одеській області ДПП старшим лейтенантом поліції Стоян Д.В. щодо

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КпАП України,

ВСТАНОВИВ:

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення водій ОСОБА_1 24.01.2025, близько о 22:42, керував автомобілем BMW 328D, державний номерний знак НОМЕР_1 , по вул.2-й Китобійний провулок напроти буд.4 в м.Одесі з ознаками наркотичного сп`яніння, а саме: тремтіння пальців рук, зіниці очей не реагують на світло, почервоніння очей. В порушення п.2.5 Правил дорожнього руху від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння в медичному закладі відмовився.

Дії Амар Нат інспектором поліції були кваліфіковані за ч.1 ст.130 КпАП України.

ОСОБА_1 та його представник адвокат Пономаренко Ю.П. до суду не з`явилися. Про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином. ОСОБА_1 заявив письмове клопотання про проведення судового засідання без його участі. Адвокат Пономаренко Ю.П. в судове засідання не зявився, але надав письмові заперечення на протокол про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 , в яких виклав свою позицію та заявив клопотання про закриття провадження по справі за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КпАП України. Згідно ст.268 КпАП України явка особи, щодо якої складений протокол про адміністративне правопорушення та його представника, у вказаній категорії справ не є обов`язковою, а тому протокол розглянуто без участі ОСОБА_1 та його представника.

Так, адвокат Пономаренко Ю.П. вказує в своїх запереченнях, що жодних доказів на підтвердження вини ОСОБА_1 не надано. Відеофіксація адміністративного правопорушення здійснювалась при обставинах, які не дозволяють чітко визначити момент скоєння або відсутність правопорушення, оскільки починається з моменту, коли інспектор патрульної поліції підходить до автомобіля та пропонує надати посвідчення водія та свідоцтво на ТЗ, а після цього пропонує вийти з автомобіля та надати, крім посвідчення водія, паспорт для ідентифікації особи, що суперечить національному законодавству. Після цього інспектор ПП безапеляційно пропонує пройти медичне освідування на предмет наркотичного сп`яніння. Водій ОСОБА_2 запитує поліцейського, на кій підставі? Після цього інспектор ПП заявляє про надумані ознаки наркотичного сп`яніння, незважаючи на те, що ОСОБА_2 демонструє в телефоні лікарняну виписку із стаціонару, де він перебував на лікуванні та заявляє про знаходження в цей час на амбулаторному лікуванні з необхідністю постійно приймати ліки. На відео з бодікамер чітко видно, що ОСОБА_2 веде спокійну, бесіду, жодних ознак тремтіння рук, нервового збудження чи поводженні не вбачається, голос впевнений без емоцій до тих пір, поки його батько, який вийшов для того, щоб впевнитись в добрих намірах поліції, не втратив свідомість і не впав. Після цього, як син, що переживає за здоров`я батька, з захворюванням на важку форму діабету, емоційно звертається до поліцейських про надання допомоги, але на цей час ОСОБА_1 вже затриманий та знаходиться в автомобілі поліцейських абсолютно без законний на те підстав. Далі адвокат Пономаренко Ю.П. робить аналіз національного законодавства, посилається на норми Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також на практику Європейського суду з прав людини. Крім того, адвокатом Пономаренком Ю.П. були надані копії документів на підтвердження фактів, на які він посилається в своїх заперечення з приводу стану здоров`я ОСОБА_1 та перебування його на лікуванні.

Згідно ст.278 КпАП України під час підготовки до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішується питання, зокрема, чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення, чи зібрані необхідні додаткові матеріали, які мають значення для правильного вирішення справи.

Дослідивши надані матеріали справи про адміністративне правопорушення, дійшов висновку про відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КпАП України, оскільки доказів його вини не надано.

Відповідно до положень ст.1 КпАП України, завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» передбачено, що при розгляді справ зазначеної категорії необхідно з`ясовувати всі обставини, перелічені у ст.ст.247, 280 КУпАП. Зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим ст.ст.283, 284 КУпАП. У постанові, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Відповідно до вимог ст.245 КпАП України завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Статтею 280 КпАП України встановлено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона, адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частина 1 ст.130 КпАП України передбачає адміністративну відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Відповідно до ч.2 ст.251 КпАП України обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст.255 цього Кодексу.

Верховний Суд у справі №338/17 роз`яснив, що візуальне спостереження за дотриманням правил дорожнього руху працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі лише у тому випадку, коли воно зафіксовано у встановленому законом порядку, а для підтвердження порушення Правил дорожнього руху України, відповідно до ст.251 КпАП України працівники мають надати, зокрема відеозапис події, фотокартки. Саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення такого правопорушення.

Відповідно до вимог ст.ст.31, 40 Закону України «Про національну поліцію», поліція може застосовувати превентивні заходи, зокрема застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.

Поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Судом був досліджений наявні в матеріалах справи CD-диски із відеозаписами певних подій та інші докази, долучені працівниками поліції до протоколу, які стали підставою для складання протоколу про адміністративне праовпорушення за ч.1 ст.130 КпАП України відносно ОСОБА_1 .

З протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що на місті правопорушення свідки не залучались, але проводилась відеофіксація портативним відео регістратором.

З відеозаписів, які долучені до матеріалів справи, як докази вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КпАП України, вбачається, що ОСОБА_1 сидить в транспортного засобу, тобто факт руху транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 і його зупинки поліцейськими не зафіксовані. Причина зупинки поліцейським водієві не названа. Починається розмова між ОСОБА_1 та працівником поліції біля транспортного засобу, які не містять відомостей, які підтверджують факту керування ОСОБА_1 транспортним засобом. Більш того, з відеозапису вбачається, що працівник поліції не перевіряє і неповідомляє ОСОБА_1 ознаки наркотичного сп`яніння, а відразу пропонує пройти медичне обстеження. Після того, як ОСОБА_1 запитує «чому», поліцейський каже, що бачить почервоніння очей, а тому вважає, що наявне наркотичне сп`яніння. Після цього поліцейський пропонує ОСОБА_1 витягнути руки та починає переконувати, що у водія виявляються ознаки наркотичного сп`яніння. ОСОБА_1 намагається пояснити працівнику поліції причини можливого почервоніння очей, але ніякі обґрунтовані документами доводи поліцейським не сприймаються, він наполягає на медичному обстеженні. Після чого розгортаються інші події, не пов`язані із адміністративним правопорушенням, у вчинені якого обвинувачується водій. В решті решт на шляху до медичного закладу водій відмовляється від проходження медичного освідування і починається процедура складання протоколу про адміністративне правопорушення.

Особа може бути притягнута до адміністративної відповідальності лише за наявності в її діях складу адміністративного правопорушення, який має бути встановлений судом тільки після всебічної та повної оцінки всіх доказів по справі.

Диспозиція ст.130 КпАП України є бланкетною, оскільки містить посилання на правила дорожнього руху, а тому для визначення суті правопорушення та вирішення питання про наявність в діях особи складу адміністративного правопорушення необхідно встановити, які пункти правил дорожнього руху були порушені особою, яка притягується до адміністративної відповідальності, та у чому полягали такі порушення.

Відповідно до п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у правах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», судам слід ураховувати, що відповідальність за ст.130 КпАП України несуть особи, які керують транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.

Керування транспортним засобом це умисне виконання особою функцій водія шляхом вчинення технічних дій для приведення транспортного засобу в рух та зворушення з місця, а під час руху для зміни напрямку руху та/чи швидкості транспортного засобу.

Для притягнення до відповідальності за ст.130 КпАП України не має значення, протягом якого часу особа, яка перебуває у стані сп`яніння чи під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, керувала транспортним засобом. Правопорушення вважається закінченим з того моменту, коли він почав рухатись.

Керування транспортним засобом це умисне виконання особою функцій водія шляхом вчинення технічних дій для приведення транспортного засобу в рух та зворушення з місця, а під час руху для зміни напрямку руху та/чи швидкості транспортного засобу.

Європейський Суд з прав людини у рішенні «Шмауцер (Schmautzer) проти Австрії» від 23 жовтня 1995 року зазначив, що дорожньо-транспортні правопорушення, за які може бути накладено стягнення у виді штрафу чи обмеження у користуванні водійськими правами, підпадають під визначення «кримінального обвинувачення». Позбавлення прав на управління транспортним засобом також розглядається Європейським Судом кримінально-правовою санкцією, оскільки «право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності» (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Маліге проти Франції» від 23 вересня 1998).

Згідно «критеріїв Енгеля», сформованих Європейським судом з прав людини у справі «Енгель та інші проти Нідерландів» (1976 рік), критеріями для визначення поняття «кримінальне обвинувачення» є: критерій національного права (чи підпадає певне протиправне діяння під ознаки злочину згідно з національними нормами); критерій кола адресатів (якщо відповідальність поширюється на невизначене коло осіб, то правопорушення підлягає кваліфікації як кримінальне); критерій мети та тяжкості наслідків (у випадку, якщо у санкції наявний саме елемент покарання, а передбачені санкції є достатньо суворими, скоєне правопорушення розглядається за природою кримінального злочину).

При цьому кваліфікація порушення/обвинувачення як «кримінального» дає особі додаткові гарантії, які передбачені Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, у тому числі обов`язок довести вину особи, який передбачений ч.2 ст.6 Конвенції, та заборона подвійного притягнення до відповідальності за одне порушення (ст. 4 Протоколу 7 до Конвенції).

Відповідно до ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ст.7 КпАП України ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Відповідно до ч.1 ст.9 КпАП України адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Спираючись на положення ч.1 ст.6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також на практику Європейського суду з прав людини у справах «Лучанінова проти України»(рішення від 09.06.2011 р., заява № 16347/02),«Малофєєва проти Росії» (рішення від 30.05.2013 р., заява №36673/04), «Карелін проти Росії» (заява № 926/08, рішення від 20.09.2016 р.), беручи до уваги адміністративне стягнення, передбачене ч.1 ст.130 КпАП України, необхідно виходити з того, що, як і у кримінальному провадженні, суд у цій справі має бути неупередженим і безстороннім і не вправі самостійно змінювати на шкоду особі формулювання правопорушення, викладене у фабулі протоколу про адміністративне правопорушення. Відповідне формулювання слід вважати по суті викладенням обвинувачення у вчиненні адміністративного правопорушення, винуватість у скоєнні якого має бути доведено не судом, а перед судом у змагальному процесі. Суд також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки таким чином, неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як вбачається з відеозаписів, наданих поліцейськими, на них не зафіксований факт керування водієм транспортним засобом, на них не зафіксований момент зупинки транспортного засобу, на них не зафіксовано, на якій підставі взагалі буз зупинений транспортний засіб.

На відеозаписах зафіксовано, що поліцейський в порушення відомчих актів, що регламентують порядок виявлення і фіксації ознак наркотичного сп`яніння, порядок направлення особи на медичне обстеження, відразу ж пропонує водієві пройти медичне обстеження в лікувальному закладі, на що водій обґрунтовано перепрошує поліцейських з якої підстави.

Після цього поліцейський починає називати ознаки наркотичного сп`яніння і на підтвердження своїх припущень, вимагати від водія пройти простий тест, витягнувши руки перед собою, який водій без будь-яких складнощів пройшов, тремтіння пальців рук не виявив.

Після цього, поліцейський став схиляти водія до проходження медичного обстеження чи відмови від цього.

Отже, через порушення поліцейським відомчих інструкцій, порядку дій з виявлення ознак наркотичного сп`яніння і направлення особи на медичне обстеження, дійшов висновку на підставі правової доктрини «Отруєного дерева» про відсутність в діях ОСОБА_1 вини у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КпАП України.

За таких обставин, протокол про адміністративне правопорушення, рівно як й направлення водія транспортного засобу до медичного закладу з метою виявлення стану наркотичного сп`яніння, визнаються недопустимими доказами і не враховуються при постановленні судового рішення.

Інші наявні в матеріалах справи документи: довідки органу національної поліції про отримання водієм посвідчення водія певної категорії, та про не притягнення водія до відповідальності за ст.130 КпАП України протягом року, хоча і належні, але вони самі по собі або в сукупності, не свідчать про винуватість водія у вчиненні адміністративного правопорушення.

До речі, всі надані і досліджені відеоматеріали, які є належними і допустимими, підтверджують лише непрофесіоналізм поліцейського і неналежне виконання ним службових обов`язків.

Як зазначено в п.1 ч.1 ст.247 КпАП України провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

При таких даних поза розумним сумнівом не вбачається в діях ОСОБА_1 сукупності обов`язкових ознак складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КпАП України. А тому відповідно до п.1 ч.1 ст.247 КпАП України провадження по справі підлягає закриттю.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст.221, 283, 284 КпАП України, суддя

ПОСТАНОВИВ:

Визнати невинуватим ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КпАП України.

На підставі п.1 ч.1 ст.247 КпАП України провадження по справі про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КпАП України, закрити за відсутністю в його діях складу вказаного адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку через суд першої інстанції протягом десяти діб з моменту її винесення.

Суддя Борщов І. О.