Провадження № 33/824/1170/2024 Доповідач в суді ІІ інстанції Писана Т.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі судді-доповідача Писаної Т.О.,

За участі секретаря судового засідання Лащевської Д.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Подільського районного суду міста Києва від 16 грудня 2024 року у адміністративній справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, місце проживання: АДРЕСА_1 , за фактом вчинення адміністративного правопорушення, ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Подільського районного суду міста Києва від 16 грудня 2024 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, місце проживання: АДРЕСА_1 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік;

Стягнуто з ОСОБА_2 , в дохід держави судовий збір у розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок.

На дану постанову захисник ОСОБА_1 - адвокат Цермолонський І.М. подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову про адміністративне правопорушення скасувати, а провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на безпідставність зупинки, що є наслідком недійсності зібраних доказів.

Вказує, що ОСОБА_1 керував самокатом до 3 кВт, а не механічним транспортним засобом, на якого поширюються вимоги ст. 130 КУпАП.

Зазначає, що самокат, як пристрій із електродвигуном, потужністю меншою від 3 кВт не є транспортним засобам та механічним транспортним засобом в розумінні ПДР та КУпАП.

Також в обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що ОСОБА_1 діяв в стані крайньої необхідності, оскільки під загрозою було здоров`я його матері.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції захисник ОСОБА_1 - адвокат Цермолонський І.М., а також ОСОБА_2 підтримали подану апеляційну скаргу з підстав та доводів, викладених в ній.

Дослідивши матеріали адміністративної справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення захисника ОСОБА_1 - адвокат Цермолонського І.М. апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Визнаючи винним ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП районний суд виходив з доведеності вини останнього у порушенні ним вимог пункту 2.5 ПДР України, що підтверджується матеріалами даної справи про адміністративне правопорушення.

Апеляційний суд погоджується з такими висновком суду, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна ( умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Окремим видом адміністративних правопорушень (проступків) є правопорушення на транспорті, в тому числі порушення, вчиненні під час дорожнього руху.

Відповідно до ч. 1 ст. 130 КУпАП керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, - тягнуть за собою накладення штрафу на водіїв у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік і на інших осіб - накладення штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Так, судом на підставі протоколу про адміністративне правопорушення встановлено, що 15.11.2024 року о 23 год. 30 хв. ОСОБА_2 керував транспортним засобом Електро самокатом BOLT, д.н.з. НОМЕР_1 в м. Києві, по вул. Кирилівська, 34, з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: різкий запах алкоголю з порожнини рота, почервоніння обличчя. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку на місці зупинки та у медичному закладі відмовився.

ОСОБА_2 порушив п. 2.5 Правил дорожнього руху, у зв`язку з чим, вчинено правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Посилання в апеляційній скарзі на відсутність в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП спростовуються сукупністю доказів, зібраних у даній у справі, зокрема протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 174707, направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу на швидкість реакції, відеозаписами з нагрудної камер співробітників поліції, з яких слідує, що ОСОБА_2 не заперечував проти того, що він вживав в цей день пиво.

Відмовляючись від проходження огляду на стан сп`яніння, ОСОБА_2 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП. При цьому суд зважає на те, що мотиви відмови від проходження огляду на стан сп`яніння не мають значення для висновків про наявність в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 не є водієм в розумінні п.1.10 ПДР України, а тому на нього не поширюються вимоги п. 2.5 ПДР і, відповідно, у нього не виникало обов`язку проходити огляд на стан сп`яніння, суд вважає безпідставними, оскільки відповідно до диспозиції та санкції ч.1 ст. 130 КУпАП, відповідальності за вказаною статтею підлягають особи, які керують транспортним засобом у стані сп`яніння, а також особи, які керують транспортним засобом та які відмовились від проходження огляду на стан сп`яніння.

При цьому санкція ч.1 ст. 130 КУпАП передбачає різні види стягнень за вказаною статтею, які можуть бути накладені на водіїв та на інших осіб. Тобто, до відповідальності за вказаною статтею можуть бути притягнуті не лише водії транспортних засобів (в розумінні положень п.1.10 ПДР), а і інші особи, які керують транспортним засобом незалежно від наявності в такої особи посвідчення водія.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» електричний колісний транспортний засіб - це дво- і більше колісний транспортний засіб, оснащений виключно електричними тяговими двигунами (одним чи декількома) та системою акумулювання електричної енергії (акумуляторною батареєю), яка має технічні можливості заряджатися від зовнішнього джерела електричної енергії.

Пунктом 1.10 Правил дорожнього руху України визначено, що транспортний засіб - пристрій, призначений для перевезення людей і (або) вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів.

Постановою Верховного Суду від 15.03.2023 у справі № 127/5920/22 визначено, що використання електросамоката чи іншого подібного засобу (моноколеса, сеґвея тощо) для переміщення особи як учасника дорожнього руху є джерелом підвищеної небезпеки в розумінні статті 1187 ЦК України, якщо в конкретному випадку такий засіб приводився в рух за допомогою встановленого на ньому електричного двигуна.

Таким чином, особа, яка керує електричним колісним транспортним засобом, є водієм транспортного засобу, у розумінні положень п. 1.10 Правил дорожнього руху.

Враховуючи, що ОСОБА_2 керував транспортним засобом електросамокатом «Bolt» в стані алкогольного сп`яніння, у його діях наявний склад адміністративного правопорушення, передбачений статтею 130 КУпАП.

Як вбачається з відеозапису з нагрудних камер працівників поліції, що міститься в матеріалах справи, ОСОБА_2 неодноразово було запропоновано пройти огляд на стан сп`яніння на місці зупинки за допомогою приладу Драгер, в закладі охорони здоров`я та роз`яснено наслідки відмови від проходження огляду, на що ОСОБА_2 спочатку погодився пройти огляд на місці зупинки за допомогою приладу Драгер, а потім відмовився взагалі проходити будь - який огляд.

Крім того, як убачається із фабули протоколу про адміністративне правопорушення ОСОБА_2 притягнуто до відповідальності не за керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, а саме за відмову від проходження огляду на стан сп`яніння.

Обставина щодо відмови від проходження огляду, яка є самостійною підставою для притягнення до відповідальності, не спростована.

Доводи відносно безпідставності зупинки ОСОБА_2 , апеляційний суд також відхиляє як необґрунтовані.

Під час дії військового стану у країні, працівники поліції вправі зупиняти транспортні засоби, навіть коли водій не порушив Правила дорожнього руху.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 діяв в стані крайньої необхідності, оскільки під загрозою було здоров`я його матері, не ґрунтуються на матеріалах справи та нормах діючого законодавства.

Відповідно до положень ст.ст.17,18 КУпАП особа, яка діяла в стані крайньої необхідності, необхідної оборони або яка була в стані неосудності, не підлягає адміністративній відповідальності. Не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

Інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства.

Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам.

Однією з найважливіших умов правомірності акту крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.

Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.

В апеляційній скарзі скаржником зазначено, що керування ним транспортним засобом було зумовлено крайньою необхідністю, а саме, необхідністю якнайшвидше добратися додому, де перебувала його хвора мати.

Проте такі доводи не свідчать про те, що зазначена небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами, та здійснюючи керування ОСОБА_1 перебував в стані крайньої необхідності та його дії є виправданими.

У зв`язку з тим, що водій ОСОБА_1 відмовився від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, чим порушив п.2.5 ПДР України, працівниками поліції щодо нього правомірно складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП.

Таким чином, факт вчинення правопорушення у стані крайньої необхідності в даній справі судом апеляційної інстанції не встановлений.

Крім того, у апеляційній скарзі скаржник просив закрити провадження за відсутності події та складу адміністративного правопорушення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП. Проте, визнання дій особи такими, що вчинені у стані крайньої необхідності, не є підставою для закриття провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

Конструкція ст. 18 КУпАП полягає у тому, що вона визначає стан, в якому була вчинена дія, передбачена цим Кодексом або іншими законами України, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, і який виключає можливість кваліфікації цієї дії як адміністративного правопорушення. Тобто згідно зі статтею 18 КУпАП підлягає встановленню сама обставина вчинення дії, що визначає склад адміністративного правопорушення.

З урахуванням викладеного суд вважає, що у ході розгляду цієї справи у суді першої інстанції із належною повнотою були доведені як подія адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП так і вина ОСОБА_2 у його вчиненні.

Статтею 280 КУпАП встановлено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Підстав для закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення у діях ОСОБА_2 не встановлено.

Керуючись ст. 294 КУпАП апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову судді Подільського районного суду міста Києва від 16 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Суддя Т.О. Писана