Справа № 161/1016/25
Провадження № 3/161/811/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м.Луцьк 17 лютого 2025 року

Луцький міськрайонний суд Волинської області в особі судді Гриня Олександра Миколайовича, розглянувши матеріали справи про адміністративне правопорушення відносно

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 -

- за ч. 5 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення,-

В С Т А Н О В И В:

З УПП у Волинській області до Луцького міськрайонного суду Волинської області надійшли матеріали справи про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

З протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 212939 від 04 січня 2025 року вбачається, що 04 січня 2025 року о 20:08 в м. Луцьк по Проспекту Волі 1 керуючи тз Mercedes-Benz GLE 53 AMG днз НОМЕР_1 не пред`явив посвідчення водія на право керування тз відповідної категорії.

З протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 212972 від 04 січня 2025 року вбачається, що 04 січня 2025 року о 21:42 в м. Луцьк по вул. Винниченка, 24 ОСОБА_2 керував тз Mercedes-Benz GLE 53 AMG днз НОМЕР_1 повторно протягом року, не маючи при собі посвідчення водія на право керування тз відповідної категорії. ОСОБА_2 був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП 24 грудня 2024 року.

Дії ОСОБА_2 працівниками поліції кваліфіковані як порушення вимог п. 2.1А Правил дорожнього руху, за що передбачена адміністративна відповідальність ч. 5 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

В судове засідання сторона захисту не прибула просила відкласти розгляд для витребування додаткових доказів у чому суд відмовляє у зв`язку із скороченим строком розгляду даної категорії справ та наявності чітко викладеної позиції сторони захисту.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відсутність в діях ОСОБА_3 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП.

Такі висновки суд зробив на підставі наступного.

Заперечення сторони захисту зводяться до тверджень про неправомірність зупинки, а також вказано, що ОСОБА_2 будучи громадянином Туреччини, пред`явив працівникам поліції посвідчення водія відповідної категорії республіки Туреччина.

Відповідно до ст. 251 КУпАП Доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Отже даною нормою чітко визначено, що саме на орган, який складає протокол про адміністративне правопорушення покладається обов`язок збирання доказів при цьому суд, зауважує.

Європейським судом з прав людини у багаточисельних рішеннях висловлена правова позиція щодо розгляду національними судами справ про адміністративні правопорушення. Так, у рішенні Суду «Енгель та інші проти Нідерландів» були визначені критерії, за наявності одного із них будь-яке правопорушення повинне розцінюватись як кримінальне і розглядатись за процедурою, визначеною національним законодавством для кримінальних правопорушень.

Такими критеріями є: «критерій національного права», який визначає те, що будь-яке протиправне діяння є злочином, якщо воно передбачене як злочин відповідним національним законодавством; «критерій кола адресатів», відповідно до якого правопорушення повинне розглядатись як кримінальне, якщо відповідальність за нього поширюється на невизначене коло осіб; «критерій мети та тяжкості наслідків» за змістом якого, вчинене правопорушення розглядається за природою кримінального злочину якщо санкція за його вчинення є достатньо суворою і передбачає елемент покарання. Зазначені положення знайшли в подальшому своє відображення у численних рішеннях ЄСПЛ, зокрема: «Лутц проти Німеччини», «Карелін проти Російської Федерації», «Гурепка проти України», «Лучанінова проти України» та інших.

Так, у справі «Гурепка проти України» з огляду на свою усталену прецедентну практику, Суд не має сумніву, що в силу суворості санкції дана справа за суттю є кримінальною, а адміністративне покарання фактично носило кримінальний характер з усіма гарантіями ст. 6 Конвенції.

Беззаперечно адміністративне стягнення у виді штрафу, разом з позбавленням права керування транспортним засобом, мають каральний і стримуючий характер.

Суттєве посилення санкцій за вчинення адміністративного правопорушення, максимально наближає адміністративні стягнення до кримінальних покарань.

Так, у справі «Михайлова проти України» Європейський Суд зазначає, що з огляду на суворість покарання адміністративне провадження як те, що здійснювалося щодо заявниці у цій справі, має розглядатися як «кримінальне» для цілей Конвенції та протоколів до неї (див. рішення у справі «Гурепка проти України» (Gurepka v. Ukraine), заява № 61406/00, пункт 55, від 06 вересня 2005 року) і, отже, із залученням гарантій статті 6 Конвенції та, відповідно, гарантій ст. 2 Протоколу № 7 до Конвенції.

У цьому ж рішенні Європейський Суд стверджує про порушення п. 1 Конвенції через відсутність безсторонності, яка забезпечується, серед іншого, присутністю сторони обвинувачення, необхідною для усунення обґрунтованих сумнівів, які можуть виникнути щодо безсторонності суду.

Європейський Суд розглядав питання дотримання принципу безсторонності у випадку відсутності прокурора під час частини або всього провадження щодо заявників у низці справ.

Зокрема, у рішеннях у справах «Озеров проти Росії» (Ozerov v. Russia), заява № 64962/01, пункти 53-58, від 18 травня 2010 року, та «Кривошапкін проти Росії» (Krivoshapkin v. Russia), заява № 42224/02, пункти 44-46, від 27 січня 2011 року, Суд встановив порушення принципу безсторонності щодо випадків, коли прокурор був відсутнім у всіх судових засіданнях у кримінальних справах заявників, але суди перейшли до дослідження доказів, у тому числі допиту обвинувачених і свідків, та засудили заявників. Суд дійшов висновку, що за таких обставин суди переплутали ролі прокурора та судді, і, таким чином, надали підстави для обґрунтованих сумнівів щодо їхньої безсторонності.

У рішенні у справі «Карелін проти Росії» (Karelin v. Russia), заява № 926/08, пункти 51-84, від 20 вересня 2016 року, Суд встановив порушення принципу безсторонності в провадженні у справі про адміністративне правопорушення щодо заявника, під час якого прокурор був відсутнім.

Роль посадової особи, яка склала протокол про адміністративне правопорушення, обмежувалася переданням суду протоколу та підтверджуючих доказів. Після виконання цієї функції ця посадова особа не відігравала ролі у провадженні, так само як і прокуратура. Іншими словами, під час провадження у суді не було «сторони обвинувачення» або «прокурора». Це означало, що у судовому засіданні не було нікого, хто б міг заперечити заявниці (див. п. 63 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Михайлова проти України).

Згідно з п. 64 зазначеного рішення за таких обставин Суд вважає, що суд, який розглядав справу, не мав іншого вибору, окрім як взяти на себе функцію пред`явлення та, що є більш важливим, нести тягар підтримки обвинувачення під час усного розгляду справи. Суд не переконаний у тому, що були наявні достатні гарантії, здатні усунути обґрунтовані сумніви щодо негативного впливу такого процесу на безсторонність суду.

У зв`язку із наведеним, суд не може самостійно перебирати на себе «функції обвинувачення» і відшукувати докази вини особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, винуватість особи має доводитися саме в суді, що вимагає «обережності дій суду» при вирішені питання про тягар доказування в такій категорії справ.

Як вказано стороною захисту ОСОБА_4 при зупинці тз пред`явив на вимогу працівників поліції посвідчення водія республіки Туреччина.

Відповідно до статті 1 Угоди між Кабінетом Міністрів України та Урядом Турецької Республіки про взаємне визнання та обмін національних посвідчень водія від, яка затверджена постановою КМУ від 01 липня 2020 року № 547 договірні Сторони взаємно визнають, з метою обміну, нетимчасові та дійсні національні посвідчення водія (далі - посвідчення водія), видані компетентними органами іншої Договірної Сторони відповідно до їх національного законодавства власникам посвідчень водія (далі - власник посвідчення водія), які є громадянами держави однієї з Договірних Сторін та які мають посвідку на тимчасове або постійне проживання на території держави іншої Договірної Сторони. Власник посвідчення водія, виданого компетентним органом однієї з Договірних Сторін, має право керувати транспортним засобом тієї категорії, яка зазначена в посвідченні водія, на території держави іншої Договірної Сторони протягом періоду, визначеного її національним законодавством.

Таким чином враховуючи, що до матеріалів справи працівниками поліції доказів зворотного ніж вказано стороною захисту не додано, хоча про наявність таких вказано в протоколі (відеозапис з місця подій), суд тлумачить сумнів, який виник, на користь сторони захисту, виходячи із того, що стороною захисту вказане нею виконано, а докази зворотного відсутні.

Таким чином суд приходить до висновку, що стороною обвинувачення не надано суду належних та допустимих доказів вини ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих йому адміністративних правопорушень, а останнім при зупинці тз посвідчення водія було пред`явлено, однак працівниками поліції при визначенні наявності порушення ч. 5 ст. 126 КУпАП не враховано положень Угоди між Кабінетом Міністрів України та Урядом Турецької Республіки про взаємне визнання та обмін національних посвідчень водія від, яка затверджена постановою КМУ від 01 липня 2020 року № 547.

Згідно п. 1 ст. 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у випадку відсутності складу адміністративного правопорушення.

Отже, суд враховуючи, положення ст. 251 КУпАП, оцінивши наявні у даній адміністративній справі докази у їх сукупності, відсутність відеозапису з місця подій чи показів свідків, суд дійшов висновку про відсутність у діях ОСОБА_5 складу адміністративних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення, у зв`язку з чим справа про адміністративне правопорушення підлягає закриттю, на підставі п. 1 ст. 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Керуючись ст.130 ч.1 , 247 ч.1п.1, 283, 284 КпАП України, суддя, -

П О С Т А Н О В И В :

Провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 5 ст. 126 КУпАП закрити на підставі ст. 247 п.1 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Постанова судді набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Постанова судді може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, шляхом подання апеляційної скарги до Волинського апеляційного суду через Луцький міськрайонний суд Волинської області.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області Олександр ГРИНЬ