Справа № 473/304/25
П О С Т А Н О В А

іменем України

"13" лютого 2025 р. місто Вознесенськ

Суддя Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області Дробинський О.Е.,

з участю секретаря судового засідання Жирун Н.О.,

особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 ,

розглянув справу про адміністративне правопорушення, яка надійшла від Управління патрульної поліції в Миколаївській області про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,

РНОКПП НОМЕР_2 ,

за ч.5 ст.126 КУпАП В С Т А Н О В И В :

До Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області надійшла справа про адміністративне правопорушення, передбачене ч.5 ст.126 КУпАП відносно ОСОБА_1 . Відповідно до тексту протоколу серії ЕПР1 номер №218069 від 11 січня 2025 року, 11 січня 2025 року о 09:24 годині в місті Вознесенську Миколаївської області по вулиці Київська /колишня назва вулиці Жовтневої революції/, в районі житлового будинку АДРЕСА_2 , водій ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом не мав при собі посвідчення водія на право керування транспортни засобом відповідної категорії, чим порушив п.2.1 а/ ПДР України повторно протягом року, оскільки постановою від 27 грудня 2024 року, серії ЕНА номер №3736694 ГУНП в Одеській області, його було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.126 КУпАП, та він не мав права керування транспортним засобом, як особа, яка не має права керування таким транспортним засобом, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.5 ст.126 КУпАП.

В судовому засіданні ОСОБА_1 вину не визнав та повідомив, що в ранковий час доби 11 січня 2025 року він разом із командиром підрозділу військової частини НОМЕР_1 капітаном ОСОБА_3 , на виконання наказу командування військової частини НОМЕР_1 , виїхали з місця дислокації військової частини до АДРЕСА_1 , для отримання запчастин до військової техніки мобільно вогневої групи протиповітряного прикриття військової частини НОМЕР_1 . При цьому він /тобто ОСОБА_1 / керував транспортним засобом легковим автомобілем моделі «BMW 530 D», державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_3 . Про те, що він /тобто ОСОБА_1 / виконує законний наказ командування військової частини, який повинен бути виконаний в строго обмежений час, він змушений був керувати даним легковим автомобілем, для відвезення капітана ОСОБА_3 до АДРЕСА_1 , оскільки інших варіантів для виконання наказу командування військової частини НОМЕР_1 , ні у нього, ні у капітана ОСОБА_3 не було. За таких обставин, в судовому засіданні ОСОБА_1 вважав, що вимушений був порушити вимогу п.2.1 а/ ПДР України, через умови крайньої необхідності в умовах воєнного стану, для виконання наказу командування військової частини НОМЕР_1 . Про це він /тобто ОСОБА_1 / повідомляв працівників поліції, але незважаючи на це, працівниками поліції відносно нього був оформлений протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч.5 ст.126 КУпАП. При цьому в тексті протоколу серії ЕПР1 номер №218069 від 11 січня 2025 року, він також зазначив, що ним виконувався службовий наказ. Дані показання ОСОБА_1 в судовому засіданні підтверджені матеріалами відеофіксації, котрі долучені до матеріалів справи про адміністративне правопорушення та досліджені в судовому засіданні. Відповідно до матеріалів відеофіксації, котрі містяться на DVD + R диску моделі «hP», він має один відеофайл розміром 856658 кБ, з часовими межами відеозапису з 09:27:50 години 11 січня 2025 року до 07:56:46 години 11 січня 2025 року. Дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, заслухавши показання ОСОБА_1 , суд приходить до наступних обставин. Згідно ст.245 КУпАП, завданням провадження у справах про адміністративне правопорушення є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її у точній відповідності із законом.

Відповідно до вимог ст.280 КУпАП, суддя при розгляді справи про адміністративне правопорушення має з`ясувати, чи було вчинено правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, відповідно до ст.252 КУпАП. Одним із засобів досягнення високого рівня безпеки дорожнього руху в Україні є функціонування спеціальної системи навчання майбутніх водіїв механічних транспортних засобів. Відповідно до ст.15 Закону України «Про дорожній рух» громадянин, який бажає отримати право на керування транспортним засобом, зобов`язаний пройти підготовку в обсязі, передбаченому програмою підготовки водіїв транспортних засобів відповідної категорії чи типу. Підготовка та підвищення кваліфікації водіїв здійснюються у навчальних закладах незалежно від форм власності та господарювання, що отримали у встановленому порядку ліцензію на цю діяльність. Підготовка та підвищення кваліфікації здійснюються спеціалістами, які відповідають установленим кваліфікаційним вимогам із застосуванням необхідних технічних засобів навчання. В особливих випадках допускається самопідготовка водіїв окремих категорій транспортних засобів. Порядок і типові програми підготовки та підвищення кваліфікації водіїв, кваліфікаційні вимоги до спеціалістів, які здійснюють таку підготовку, мінімальний перелік технічних засобів навчання, а також випадки допуску для засвоєння програми підготовки водіїв в індивідуальному порядку визначаються Міністерством освіти України і затверджуються відповідним державним органом з безпеки дорожнього руху. Право на керування транспортними засобами підтверджується відповідним посвідченням. На території України діють національні і міжнародні посвідчення на право керування транспортними засобами, що відповідають Конвенції про дорожній рух. Порядок видачі цих посвідчень установлюється Кабінетом Міністрів України. Власник транспортного засобу, а також особа, яка має тимчасовий реєстраційний талон, можуть передавати у своїй присутності керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії, а також особі, яка навчається водінню транспортним засобом відповідно до вимог Правил дорожнього руху України. Відповідно до п.2.1 ПДР України, водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: а) посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії і талон, що додається до посвідчення; б) реєстраційний документ на транспортний засіб (для транспортних засобів Збройних сил технічний талон), а у разі відсутності в транспортному засобі його власника, крім того, свідоцтво про право спільної власності на цей транспортний засіб чи тимчасовий реєстраційний талон; в) у разі встановлення на транспортних засобах проблискових маячків і (або) спеціальних звукових сигнальних пристроїв дозвіл, виданий Державтоінспекцією МВС, у разі розміщення реклами, погодження, що видається підрозділами Державтоінспекції МВС; г) у встановлених законодавством випадках дорожній лист і документи на вантаж, що перевозиться; на маршрутних транспортних засобах додатково схему маршруту та розклад руху; на транспортних засобах, що здійснюють перевезення великогабаритних чи великовагових вантажів, дозвіл на рух; на транспортних засобах, що здійснюють перевезення небезпечних вантажів, технічні умови на перевезення, свідоцтво про допуск водія і допуск транспортного засобу до перевезення небезпечного вантажу та дозвіл на дорожнє перевезення; ґ) поліс (сертифікат) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Водії, які відповідно до законодавства звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на території України, повинні мати при собі відповідні підтвердні документи (посвідчення).

На вимогу працівника поліції водій повинен зупинитися з дотриманням вимог ПДР України і передати для перевірки зазначені документи. Статтею 126 КУпАП передбачено відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має відповідних документів на право керування таким транспортним засобом, або не пред`явила їх для перевірки, або стосовно якої встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами.

Об`єктом правопорушення, передбаченого вказаною статтею є встановлений порядок отримання права на керування транспортним засобом, а також суспільні відносини у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.

Об`єктивна сторона вказаного правопорушення це формальний склад керування транспортними засобами особами, які не мають права керування цими засобами, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування.

Для правопорушення, передбаченого ч.2 ст.126 КУпАП, характерна вина у формі умислу щодо порушення встановленого порядку керування транспортним засобом, і у формі необережності щодо наслідків діяння у вигляді пошкодження транспортних засобів, вантажів, шляхів, шляхових та інших споруд чи іншого майна.

Положеннями ч.5 ст.126 КУпАП, передбачена відповідальність за повторне протягом року вчинення порушення зокрема передбаченого ч.2 цієї статті керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом.

З протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 номер №218069 від 11 січня 2025 року, вбачається, що ОСОБА_1 , 11 січня 2025 року о 09:24 годині в місті Вознесенську Миколаївської області по вулиці Київська /колишня назва вулиці Жовтневої революції/, в районі житлового будинку №204, керував транспортним засобом, не маючи при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, чим порушив п.2.1 а/ ПДР України повторно протягом року, оскільки постановою від 27 грудня 2024 року, серії ЕНА номер №3736694 ГУНП в Одеській області, його було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.126 КУпАП, та він не мав права керування транспортним засобом, як особа, яка не має права керування таким транспортним засобом, за що передбачена адміністративна відповідальність за ч.5 ст.126 КУпАП. Водій ОСОБА_1 підписав складений відносно нього протокол із зазначенням в графі: Пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності «виконував службові накази».

Згідно довідки від 14 січня 2025 року старшого інспектора відділу адміністративної практики УПП в Миколаївській області Анатолія Савчука, за наявними обліковими даними АІС МВС України, громадянин ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримував та має посвідчення водія серії НОМЕР_4 від 21 вересня 2023 року, на право керування транспортними засобами. В судовому засіданні ОСОБА_1 не заперечував той факт, що він був зупинений 11 січня 2025 року о 09:24 годині в місті Вознесенську Миколаївської області по вулиці Київська /колишня назва вулиці Жовтневої революції/, в районі житлового будинку №204, коли керував транспортним засобом, не маючи при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Крім того, в судовому засіданні ОСОБА_1 повідомив, що в ранковий час доби 11 січня 2025 року він разом із командиром підрозділу військової частини НОМЕР_1 капітаном ОСОБА_3 , на виконання наказу командування військової частини НОМЕР_1 , виїхали з місця дислокації військової частини до АДРЕСА_1 , для отримання запчастин до військової техніки мобільно вогневої групи протиповітряного прикриття військової частини НОМЕР_1 . При цьому він /тобто ОСОБА_1 / керував транспортним засобом легковим автомобілем моделі «BMW 530 D», державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_3 . Про те, що він /тобто ОСОБА_1 / виконує законний наказ командування військової частини, який повинен бути виконаний в строго обмежений час, він змушений був керувати даним легковим автомобілем, для відвезення капітана ОСОБА_3 до АДРЕСА_1 , оскільки інших варіантів для виконання наказу командування військової частини НОМЕР_1 , ні у нього, ні у капітана ОСОБА_3 не було. За таких обставин, в судовому засіданні ОСОБА_1 вважав, що вимушений був порушити вимогу п.2.1 а/ ПДР України, через умови крайньої необхідності в умовах воєнного стану, для виконання наказу командування військової частини НОМЕР_1 .

Статтею 17 КУпАП визначено, що особа, яка діяла в стані крайньої необхідності, необхідної оборони або яка була в стані неосудності, не підлягає адміністративній відповідальності.

Отже, стаття 17 КУАП наводить вичерпний перелік обставин, які виключають можливість притягнення особи до адміністративної відповідальності у разі вчинення нею адміністративного правопорушення: крайня необхідність, необхідна оборона, неосудність. Не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода. /стаття 18 КУпАП/. Крайня необхідність - це стан, в якому була вчинена дія, передбачена цим Кодексом або іншими законами України, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, і який виключає можливість кваліфікації цієї дії як адміністративного правопорушення.

Обов`язковими ознаками крайньої необхідності є вчинення дії 1) з метою усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, 2) якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами, 3) якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

За такого, за наявності усіх трьох наведених вище обставин особа звільняється від адміністративної відповідальності на підставі статті 17 КУпАП, а провадження по справі про адмінправопорушення, вчинене у стані крайньої необхідності, підлягає закриттю. В постанові від 21 грудня 2018 року в справі № 686/5225/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зауважив, що у разі вчинення особою діяння у стані крайньої необхідності така особа не лише звільняється від адміністративної відповідальності, а такі дії взагалі не розглядаються як адміністративне правопорушення, оскільки в діянні немає ознаки вини.

Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05:30 години 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. В подальшому, відповідно до законодавства України, воєнний стан в Україні неодноразово продовжувався та діє і на теперішній час.

Так, в судовому засіданні ОСОБА_1 зазначав, що він є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 та перебуває на службі в Збройних силах України. 11 січня 2025 року він разом із командиром підрозділу військової частини НОМЕР_1 капітаном ОСОБА_3 , на виконання наказу командування військової частини НОМЕР_1 , виїхали з місця дислокації військової частини до АДРЕСА_1 , для отримання запчастин до військової техніки мобільно вогневої групи протиповітряного прикриття військової частини НОМЕР_1 . При цьому він /тобто ОСОБА_1 / керував транспортним засобом легковим автомобілем моделі «BMW 530 D», державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_3 . Про те, що він /тобто ОСОБА_1 / виконує законний наказ командування військової частини, який повинен бути виконаний в строго обмежений час, він змушений був керувати даним легковим автомобілем, для відвезення капітана ОСОБА_3 до АДРЕСА_1 , оскільки інших варіантів для виконання наказу командування військової частини НОМЕР_1 , ні у нього, ні у капітана ОСОБА_3 не було.

Дана обставина в судовому засіданні підтверджена повідомленням т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 , за Вих. №600 від 11 лютого 2025 року, котре надійшло до Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області 13 лютого 2205 року за Вх. №2064/25 вх., відповідно до якого, військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України ОСОБА_1 , 11 січня 2025 року о 09:24 годині, їхав зі своїм командиром роти капітаном ОСОБА_3 із військової частини НОМЕР_1 до АДРЕСА_1 на автомобілі моделі «BMW 530 D», державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_3 , по запчастини до службового автомобіля мобільно вогневої групи протиповітряного прикриття, за наказом командира військової частини НОМЕР_1 . Отже, через агресію російської федерації проти України, в умовах воєнного стану оголошеного в державі, військовослужбовець Збройних Сил України військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 , 11 січня 2025 року при керуванні транспортним засобом та при виконанні наказу командування військової частини НОМЕР_1 , щодо отримання запчастин до військової техніки мобільно вогневої групи протиповітряного прикриття військової частини НОМЕР_1 , виконував свій військовий обов`язок, а тому з врахуванням викладеного порушення п.2.1 а/ ПДР України, може бути розцінено як таке, що здійснене у стані крайньої необхідності, що виключає його адміністративну відповідальність через відсутність складу правопорушення. При цьому, судом враховується та обставина, що ситуація, яка склалася вимагала від військовослужбовця Збройних Сил України ОСОБА_1 негайного реагування, у зв`язку з чим він, як свідомий військовослужбовець Збройних Сил України, будучи відповідальним за боєготовність техніки мобільно вогневої групи протиповітряного прикриття військової частини НОМЕР_1 , виконував свій військовий обов`язок, порушив вимоги п.2.1 а/ ПДР України. Але, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише при наявності в її діях складу адміністративного правопорушення, обов`язковими елементами якого є: об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт, суб`єктивна сторона (вина).Відсутність хоча б одного із вказаних елементів виключає склад адміністративного правопорушення. Суд повинен дати оцінку не тільки даним, що додані до протоколу про адміністративне правопорушення, але й доказам, які представлені особою в порядку захисту. Досліджуючи всі наявні докази суд дає їм об`єктивну оцінку з точки зору їх достовірності та степені підтвердження чи спростування обставин, що характеризують діяння особи як правопорушення.

Таким чином, військовослужбовцем Збройних Сил України ОСОБА_1 , було вчинено дії, які хоч і містять склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 КУпАП, проте на нього не може бути накладене адміністративне стягнення, оскільки правопорушення було вчинено в стані крайньої необхідності, тобто своїми діями він відвернув настання більшої можливої шкоди, зокрема знаходження в небоєготовому стані техніки мобільно вогневої групи протиповітряного прикриття військової частини НОМЕР_1 в умовах воєнного стану, аніж суспільна небезпека від порушення п. 2.1 а/ ПДР України. Відповідно п.4 ст.274 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі вчинення дії особою в стані крайньої необхідності або необхідної оборони.

Оскільки правопорушення, передбачене ч.5 ст.126 КУпАП, вчинене військовослужбовцем Збройних Сил України ОСОБА_1 в стані крайньої необхідності то провадження у даній справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.5 ст.126 КУпАП, підлягає закриттю на підставі п.4 ст.247 КУпАП.

При цьому, судом звертається увага на те, що ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на недосконалість чинного законодавства України і необхідність дотримуватися принципу правової визначеності (п. 53 рішення від 06.11.2008 у справі «Єлоєв проти України» (Yeloyev v. Ukraine), заява № 17283/02); п. 19 рішення від 18.12.2008 у справі «Новік проти України» (Novik v. Ukraine), заява № 48068/06), а Конституційний Суд України у п. 3.4 і 3.6 свого рішення від 11.10.2011 (справа № 10-рп/2011), аналізуючи положення міжнародних актів, наголосив, що «не вбачається різниці між кримінальними та адміністративними протиправними діяннями, оскільки вони охоплюються загальним поняттям «правопорушення», а відмінність адміністративного правопорушення від злочину полягає, насамперед, у тому, що воно є менш суспільно небезпечним». У цьому рішенні КСУ поширив певні гарантії кримінального процесу і на процес притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Виходячи із системного аналізу вказаного законодавства України, усталеної правової позиції ЄСПЛ, який за певних умов поширює стандарти Конвенції для кримінального провадження на справи про адміністративні правопорушення (рішення від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12; рішення від 09.06.2011 у справі «Лучанінова проти України» (Luchaninova v. Ukraine), заява № 16347/02); рішення від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine), заява № 7460/03), враховуючи принцип правової визначеності, який є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права (ст. 3 Основного Закону) та який знайшов своє закріплення у судовій практиці КСУ, ВСУ, ВС і прецедентних рішеннях ЄСПЛ, суд як уже зазначалося дійшов до переконання, що дана справа, належить до справ із обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення. Відтак, на цю категорію справ поширюється гарантії ст. 6 Конвенції, що у свою чергу надає можливість застосувати аналогію закону, тобто застосувати у межах своєї компетенції до КУпАП іншої норми закону, зокрема положень КПК України, які регламентують подібні відносини, заповнивши тим самим прогалину у законодавстві України про адміністративні правопорушення, що є невід`ємним правом осіб, які притягаються до адміністративної відповідальності та їх захисників (правом на справедливий суд, гарантованого ст. 6 Конвенції), а для суддів усіх інстанцій важливим елементом законного і справедливого правосуддя, оскільки мова не йде про норми, які встановлюють виключення або спеціальне правове регулювання.

З урахуванням викладеного, особа, яка обвинувачується у вчиненні адміністративного правопорушення (за аналогією з КПК України), має право на власний розсуд формувати лінію свого захисту. Показання правопорушника (обвинуваченого) є не лише джерелом доказів, а й засобом захисту ним своїх інтересів, вони мають бути ретельно перевірені й оцінені судом. Жоден доказ не має наперед встановленої сили для суду. Водночас регламентований ст.62 Конституції України принцип презумпції невинуватості звільняє особу від обов`язку доводити свою невинуватість, усі сумніви щодо доведеності вини повинні тлумачитись на користь обвинуваченого. Якщо правопорушник (обвинувачений) посилається на обставини, що свідчать про його невинуватість, то встановити або спростувати такі обставини повинна сторона обвинувачення. Показання правопорушника (обвинуваченого) підлягають оцінці за тими ж правилами, що й усі докази, наявні у матеріалах адміністративного чи кримінального провадження. Вина особи у вчиненні адміністративного правопорушення повинна бути доведена поза розумним сумнівом.

Ст.62 Конституції України встановлено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.

На підставі викладеного, керуючись п.4 ч.1 ст.247, ст.283, ст.285 КУпАП,

П О С Т А Н О В И В :

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , звільнити від адміністративної відповідальності за ч.5 ст.126 КУпАП, на підставі ст. ст. 17, 18 КУпАП, у зв`язку із перебуванням його у стані крайньої необхідності, а провадження у справі №473/304/25 закрити на підставі п.4 ч.1 ст.247 КУпАП.

Постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Суддя О. Е. Дробинський