Справа№464/8203/24
пр.№ 3/464/49/25
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.2025 року м.Львів

Суддя Сихівського районного суду м.Львова Тімченко Олена Валеріївна з участю особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, адвоката Соколова О. та потерілої, розглянувши справу про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за ч.1 ст.173-2 КУАП,

у с т а н о в и л а:

До Сихівського районного суду м.Львова надійшла справа про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 про вчинення ним правопорушення за ч.1 ст.173-2 КУАП.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи визначено суддю Тімченко О.В.

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАВ № 022323 від 22 листопада 2024 року, ОСОБА_1 , " ІНФОРМАЦІЯ_1 , 22 листопада 2024 року близько 13.30 год у квартирі АДРЕСА_1 вчинив відносно своєї дружини психологічне, фізичне та економічне домашнє насильство, а саме: словесно ображав, шарпав за одяг та не випускав з помешкання, чим міг завдати психічної шкоди здоров`ю".

Дослідивши докази по справі, суддя дійшов наступного висновку.

У ст.280 КУАП закріплено обов`язок орган (посадову особу) при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

Згідно з п.1 ст.247 КУАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Саме такий висновок сформульовано у постанові Верховного Суду від 14 травня 2020 року у справі № 240/12/17, а за змістом ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Диспозицією ч.1 ст.173-2 КУАП передбачено адміністративну відповідальність за вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.

У ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - форма домашнього насильства, яка охоплює ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різних ступенів тяжкості, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру;

Економічне насильство - форма домашнього насильства, яка охоплює умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборона працювати, примушування до праці, заборона навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Установлений факт сварок і непорозумінь свідчить про наявність конфлікту та не підтверджує факту вчинення домашнього насильства (постанова Верховного Суду від 30 січня 2020 року за № 545/744/19).

Суд зазначає, що для того, щоб відрізнити насильство від конфлікту, необхідно звернути увагу на те, що насильство є результатом свідомих дій людини і характеризується такими основними ознаками: умисність; спричинення шкоди; порушення прав і свобод людини; значна перевага сил (фізичних, психологічних, економічних, чи пов`язаних з вищою посадою тощо) того, хто чинить насильство.

Насильство - це умисні дії однієї або кількох осіб, що спричиняють шкоду іншій особі, порушують права і свободи та відбуваються в умовах значної переваги сил тих, хто скоює ці дії, що унеможливлює самозахист особи, котра страждає від цих дій. Якщо у вказаних діях відсутня хоча б одна з наведених ознак, такі дії не є насильством.

Конфлікт - це зіткнення протилежних інтересів і поглядів, напруження і крайнє загострення суперечностей, що може призвести до активних дій, ускладнень, боротьби. Під час конфлікту часто відсутні одна чи кілька вищеперерахованих ознак. Ескалація конфлікту може привести до насильства, та не обов`язково завжди приводить.

При розгляді справи у суді ОСОБА_1 , який користується правовою допомогою адвоката Соколова О., заперечив факт учинення ним домашнього насильство стосовно потерпілої ОСОБА_2 , усе зводилось до недозволення останній, яка на цьому настоювала, впустити матір потерпілої до квартири. Саме потерпіла своїми діями спровокувала конфлікт. Ствердив, що під час початку конфлікту лише потягнув потерпілу за її одежу, випереджаючи її біля вхідних дверей, таким чином перегородив дорогу останній з метою ненадання доступу саме її матері у квартиру. Жодних дій по нанесенню тілесних ушкоджень не вчиняв, не висловлював жодних образливих висловів чи нецензурних слів; перешкод у забиранні речей потерпілою з квартири, куди вона з його батьком потрапили, не чинив.

Наведене узгоджується з:

-показаннями у суді свідка ОСОБА_3 , батька ОСОБА_1 , який, будучи попередженим про кримінальну відповідальність за ст.ст.384, 385 КК України, ствердив, що привіз потерпілу з метою забрати її речі за відповідною адресою та відвезти її з ними за місцем її проживання у квартиру, яку він подарував онуку, де вона зараз і проживає з дитиною; у квартиру АДРЕСА_1 вони потрапили безперешкодно; під час того як потерпіла збирала речі, до вхідних дверей квартири прийшла її мати, яку по телефону викликала потерпіла; син попередив, що не дозволить у квартиру зайти тещі, натомість потерпіла настоювала на цьому і попрямувала відчиняти вхідні двері; син її обігнав і сказав, що не дозволить тещі увійти; в подальшому саме мати потерпілої викликала працівників поліції; працівники поліції не дозволити матері потерпілої потрапити до квартири, оскільки його син надалі на цьому настоював; ними був складений протокол, після чого він відвіз потерпілу з її речами додому. Жодного насильства ОСОБА_1 до потерпілої не застосовував. Єдине, що син зробив потерпілій зауваження з приводу того, чому вона того дня, як обіцяла, не знялась з реєстрації в цій квартирі;

-наданим відеозаписом з нагрудних камер поліцейських, який підтверджує показання свідка ОСОБА_3 та пояснення ОСОБА_1 , на такому зафіксовано, що потерпіла працівникам поліції стверджує, що ОСОБА_4 став її штовхати і не випускати з квартири перед вхідними дверима, бо хотіла, щоб мама їй допомагала збирати речі. ОСОБА_4 стверджував, що не бажає, щоб мати потерпілої заходила до квартири. Потерпіла ствердила працівникам поліції, що не бажає складення протоколу і щоб вони були присутніми, якщо щось станеться гірше і щоб вони це зафіксували. Потерпіла зазначила, що ОСОБА_1 стільки нервів зіпсував не так їй, як її матері; ще зазначила про те, що погрожував приїхати до неї додому і розібратися. У подальшому відбулося оформлення матеріалів протоколу про адміністративне правопорушення на пропозицію працівників поліції;

-відповідно до форми оцінки ризиків вчинення домашнього насильства, яка заповнювалася зі слів потерпілої, що остання підтвердила при розгляді справи, кривдник раніше не вчиняв щодо неї будь якої форми насильства (п.17) та вона економічно незалежна від кривдника (п.19). Зазначене підтвердила потерпіла в суді, зазначаючи, що п.8 з позначкою «так» не відповідає дійсності такого вона працівникам поліції не казала.

Сама ж потерпіла під час її допиту в суді зазначила, що конфлікт біля квартири, в яку її привіз батько ОСОБА_1 забрати її речі і доставити з ними назад в її помешкання, яку він подарував їх дитині, виник з приводу того, що вона не знялась того дня з реєстрації у ній. Вони безперешкодно потрапили в квартиру, де вона збирала речі, в подальшому подзвонила матері, щоб та принесла їй мішки і допомогла зібрати речі. Коли ОСОБА_1 почув про прибуття тещі, заперечив щодо присутності останньої у квартирі. Коли її мати була під вхідними дверима, попрямувала їх відкрити, однак ОСОБА_1 шарпав її за одяг, став перед дверима і не дозволив вийти з метою запустити матір до квартири, на чому вона настоювала. Саме мати викликала поліцію. Крім того ствердила, що ОСОБА_1 розібрав на деталі комбайн, який подарувала її мати, та заховав їх в різних місцях, чим вчинив економічне насильство.

З огляду на законодавчі положення, релевантну судову практику та фактичні дійсні обставини справи, судом з`ясовано факт відсутності порозумінь між особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, та потерпілою, наявність зазначеної єдиної сварки свідчить про існування між ними неузгодженості життєвих позицій щодо квартири АДРЕСА_1 та в аспекті присутності матері потерпілої у ній, однак ніяк не підтверджує факту вчинення саме домашнього насильства.

Саме по собі висловлення ОСОБА_1 небажання бачити матір потерпілої в квартирі його батька та ненадавання потерпілій можливості у зв`язку з цим забезпечити присутність її матерів в ній шляхом перегородження до виходу з квартири, розібрання кухонного комбайну на деталі за умови відсутності економічної залежності від «кривдника» не є домашнім насильством у розумінні норм Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» та автоматично не утворює собою складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУАП. Не встановлено, що конфліктна ситуації викликала у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинила емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи, тощо.

Сам факт звернення до органів поліції щодо вчинення домашнього насильства без належних та допустимих доказів, що підтверджують такі дії, не є достатнім підтвердженням вчинення такого насильства. Крім того, як ствердила потерпіла і як вбачається з відеозапису з нагрудних камер поліцейських, останніх викликала саме матір потерпілої, яка намагалася увірватись в квартиру, натомість поліцейські на підвищених тонах настоювали, щоб остання відійшла від дверей і не дозволити їй увійти до квартири і в подальшому.

Протокол про адміністративне правопорушення, форма оцінки ризиків вчинення домашнього насильства, терміновий заборонний припис стосовно кривдника не є безумовними та достатніми доказами, оскільки не являють собою імперативного факту доведеності вини особи, а є односторонніми актами службової особи працівника поліції.

Аналіз наведених вище доказів у сукупності та взаємозв`язку не дає достатніх і переконливих підстав дійти висновку, що ОСОБА_1 учинено насильство в сім?ї, яке б підлягало кваліфікації за ч.1 ст.173-1 КУАП. Обставини, викладені у протоколі, не знайшли свого підтвердження у ході розгляду справи. Матеріали справи не містять відомостей, які б беззастережно спростовували такі обставини.

Вищевикладене свідчить про те, що поліцією не дотримано відповідного доказового забезпечення, що передбачає такий рівень доказування, який не залишає жодних розумних сумнівів щодо доведеності вини особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Суд самостійно збирати докази не має права, позаяк обов`язок щодо збирання доказів, в силу положень ч.2 ст.251 КУАП покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 08 липня 2020 року у справі № 463/1352/16-а, у силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь.

З урахуванням наведеного суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, беручи до уваги відсутність переконливих доказів вини, суддя дійшов висновку про недоведеність скоєння насильства в сім?ї.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.247 КУАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

У зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУАП, провадження у справі відповідно до п.1 ст.247 КУАП необхідно закрити.

Керуючись ст.ст.247, 283, 284 КУАП,

п о с т а н о в и л а:

Закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за ч.1 ст.173-2 КУАП у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення до Львівського апеляційного суду. Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Суддя Олена ТІМЧЕНКО