Номер провадження: 33/813/278/25
Номер справи місцевого суду: 513/1292/24
Головуючий у першій інстанції Миргород В.С.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.02.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі головуючого судді Дришлюка А.І.,

при секретарі судового засідання Нечитайло А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу адвоката Реу Руслана Васильовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на постанову Саратського районного суду Одеської області від 04 грудня 2024 року по адміністративній справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Саратського районного суду Одеської області від 04.12.2024 року ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено відповідне адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави у розмірі однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17000,00 (сімнадцять тисяч) грн з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік, та стягнено судовий збір на користь держави у розмірі 605 (шістсот п`ять) грн 60 (шістдесят) коп(а.с. 30-34).

20.12.2024 року адвокат Реу Руслан Васильович, який діє в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження та постанову суду першої інстанції скасувати, провадження по справі закрити. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що постанову винесено з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права. Таким чином представник апелянта вказує, що під час розгляду справи судом було порушено право ОСОБА_1 на захист, оскільки його представника не було допущено до участі у справі. Крім того, працівниками поліції було порушено норми чинного законодавства, так як у матеріалах справи відсутній повний відеозапис фіксації подій, що відбувалися під час складення протоколу про адміністративне правопорушення. Також апелянт зазначає, що його не сповіщено про час, дату та місце проведення судового засідання, у результаті чого останній не мав можливості подання клопотань, заяв та заперечень. Разом з тим, щодо порушення процесуального порядку розгляду справи представник апелянта звернув увагу, що постанову про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності було винесено не у призначений судом час. Щодо пропущеного строку на апеляційне оскарження вказано, що під час ознайомлення з матеріалами справи 04.12.2024 року о 15 год 55 хв, оскаржувана постанова була відсутня, натомість 09.12.2024 року було повторно ознайомлено з матеріалами справи та текстом оскаржуваної постанови, тому необхідно поновити строк на апеляційне оскарження (а.с. 50-65).

В судовому засіданні адвокат апелянта посилався на те, що про судове засідання апелянта належним чином повідомлено не було, а його як представника не було допущено до розгляду справи безпідставно.

Дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення адвоката по відеоконференцзв`язку апеляційний суд встановив наступне.

Приймаючи постанову по справі суд першої інстанції виходив з того, що вина ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого адміністративного правопорушення повністю доведена поза розумним сумнівом та підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами - протоколом про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №172860 від 05.12.2023 року, складеним уповноваженою особою, який містить дані щодо обставин вчиненого правопорушення, а саме: керування транспортним засобом, наявність у ОСОБА_1 ознак алкогольного сп`яніння, його відмова від проходження огляду на місці зупинки та у медичному закладі у встановленому законом порядку. Суд першої інстанції врахував, що саме на неодноразові пропозиції працівників поліції пройти огляд з метою виявлення стану сп`яніння, ОСОБА_1 відмовився, натомість підтвердив керування ним мотоциклом за відсутності відкритої категорії «А», яка дозволяє керувати мотоциклом, та факт вживання спиртних напоїв напередодні ввечері 04.12.2023 року та відмову від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку, що відображено на відеозаписі події. Отже, саме таку поведінку суд першої інстанції оцінив як умисні, цілеспрямовані дії на ухилення від проходження огляду на стан сп`яніння, і які не пов`язані з іншими обставинами.

Разом з тим, вищевказаний висновок суду було зроблено з порушенням норм процесуального права, які є безумовною підставою для скасування прийнятої постанови.

Як вбачається з матеріалів справи про адміністративне правопорушення, зокрема протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №172860 від 05.12.2023 року, ОСОБА_1 05.12.2023 року о 21-22 год. на автодорозі між селами Ярославка та Розівка 2 км, керував мотоциклом марки «МТ-11» державний номер НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота, почервоніння очей). Від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння та місці зупинки транспортного засобу та у медичному закладі відмовився під запис на бодікамеру №000013, чим порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху України.

У справі «Barbera, MesseguandJabardo v. Spain» від 06.12.1998 (п. 146) Європейський суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинності вимагає серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що особа скоїла правопорушення, яке ставиться їй в провину; всі сумніви, щодо її винуватості повинні тлумачитися на користь цієї особи.

Відповідно до ч. 2 ст. 251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення.

Одночасно сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не може бути беззаперечним доказом вини особи в тому чи іншому діянні, оскільки не являє собою імперативного факту доведеності вини особи, тобто не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. TheUnitedKingdom), п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту».

Щодо обґрунтованості поширення на вказану категорію справ гарантій Конвенції необхідно зазначити таке. Якість складання протоколу є дуже важливою стадією оформлення справи про адміністративне правопорушення, й фактично є «обвинуваченням» держави щодо особи, що потребує належного до цього ставлення. Відповідно, уповноваженим особам необхідно дотримуватись правил та процедур під час складання протоколу про адміністративне правопорушення, прав та гарантій особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, належному фіксуванні доказів вчинення правопорушення та їх зберіганні тощо.

За визначенням доктрини адміністративна відповідальність за порушення, передбачені КУпАП, настає, якщо ці правопорушення не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності, що, в свою чергу, обумовлює взаємопов`язану правову природу вказаних видів відповідальності.

В справі «Лучанінова проти України» № 16347/02 від 09.06.2011 року (остаточне від 09.09.2011 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що якщо санкції за адміністративні правопорушення є достатньо суворими, то вчинене правопорушення має природу кримінального злочину, а отже, вимоги до його судового розгляду мають відповідати гарантіям та стандартам, встановленим Конвенцією, оскільки «кримінальним обвинуваченням» у розумінні Конвенції слід розглядати й протокол про адміністративне правопорушення. Також в справі «Надточій проти України» №7460/03 від 15.05.2008 року Європейський суд з прав людини також говорить про кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Одночасно практика Європейського суду з прав людини щодо розгляду справ про адміністративні правопорушення зосереджена навколо фундаментальних засад здійснення правосуддя у справах про адміністративні правопорушення, зокрема, забезпеченні дотримання положень Конвенції в частині реалізації ст. 6, яка гарантує кожному право на справедливий суд.

ЄСПЛ вирішуючи питання застосування ст. 6 Конвенції не ставить в залежність виведення з під юрисдикції кримінальних судів певних видів правопорушень віднесених до юрисдикції інших органів, посадових осіб. Виходить, що у справах про адміністративні правопорушення на які ЄСПЛ поширює кримінально правовий аспект, особа, щодо якої розглядається справа та потерпілий, додатково користується гарантіями ст. 6 Конвенції: право на оскарження судових рішень, право на допомогу перекладача, право на виклик та допит свідків, на розумний строк розгляду справи, негайне і достатнє інформування про характер і причини обвинувачення, право на юридичну допомогу, право на безоплатну допомогу захисника (за браком коштів) ін. Крім того, в таких справах діє презумпція невинуватості. При цьому обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 62 Конституції України). Отже, будь-які сумніви щодо винуватості особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до підпункту «с» пункту 3 статті 6 Конвенції кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення, окрім іншого, має щонайменше право захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, обраного на власний розсуд, або за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя. ЄСПЛ зауважує, що без ефективної, реальної та практичної правової допомоги не може бути справедливого суду. Метою гарантування та реалізації права на ефективну, реальну та практичну правову допомогу є забезпечення справедливого провадження загалом. Відповідно до підпункту «с» пункту 3 статті 6 Конвенції складовими права на захист є: і) право на доступ до / відмову від правової допомогу на будь-якій стадії провадження; іі)) право захищати себе особисто; ііі) право за певних обставин обирати адвоката; iv) право на безоплатну юридичну допомогу, якщо особа не має достатньо коштів і якщо цього вимагають інтереси правосуддя; v) право на практичну й ефективну юридичну допомогу.

Як вбачається зі справи матеріали надійшли до районного суду 18.10.24 (а.с.1), а судове засідання було призначено на 28.10.2024 на 15:30, про що свідчить телефонограма апелянту (а.с. 15). В судове засідання ніхто не з`явився (а.с.16), судове засідання призначено на 04.11.2024 на 12:30 (а.с. 18). В судове засідання ніхто не з`явився (а.с.18), судове засідання було призначено 04.12.2024 на 10:30 (а.с. 20). При цьому було надіслано запит до Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області (а.с.19) щодо відеозапису подій, які відбулись 05.12.2023 та щодо яких складався протокол.

04.12.2024 до суду надійшла заява адвоката Р.В. Реу про відкладення слухання справи на іншу дату у зв`язку із його участю в кримінальному провадженні № 515/1277/21 та проханням узгодити дату наступного судового засідання з ним через наявність вже запланованих судових засідань по іншим справам (а.с.21). В той же день в 15:55 адвокат ознайомився з матеріалами справи, крім відеозапису, про що ним власноруч зазначено в цій заяві.

В той же день до суду надійшла відповідь на запит суд, з якого вбачається відсутність відеозапису, додано рапорт інспектора СРПП Небоги О.М. (в якому зазначено, що відео реєстратор не було включено, та не зафіксовано момент зупинки ОСОБА_1 ) (а.с.26) та повідомлено суд про призив ОСОБА_1 для проходження базової військової підготовки та проходження ним служби у військовій частині НОМЕР_2 (а.с. 25).

Далі в матеріалах справи знаходиться довідка про неявку учасників провадження в судове засідання (а.с. 27) та постанова про відмову у допуску адвоката Р.В. Реу до участі у розгляді справи, оскільки на думку суду першої інстанції неможливо було укласти договір з адвокатом 03.12.24 у зв`язку із знаходження ОСОБА_1 у військовій частині НОМЕР_2 (а.с. 29). Оскільки окремо вказана постанова не могла бути предметом апеляційного перегляду, проте мала суттєві процесуальні наслідки, то апеляційний суд розглядаючи апеляційну скаргу по суті, враховує, що мало місце порушення права на правову допомогу, яке має наслідком скасування прийнятої судом першої інстанції постанови по суті.

При цьому апеляційний суд також враховує той факт, що згідно вимог п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст. 38 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 38 КУпАП, якщо справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу чи інших законів підвідомчі суду (судді), стягнення може бути накладено не пізніш як через три місяці з дня вчинення правопорушення. Згідно ч. 6 ст. 38, адміністративне стягнення за вчинення правопорушень, передбачених статтею 130 цього Кодексу, може бути накладено протягом одного року з дня його вчинення.

З матеріалів справи вбачається, що адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП та вчинення якого інкримінується ОСОБА_1 , вчинено 05.12.2023, тобто на час розгляду справи апеляційним судом строк накладення адміністративного стягнення, передбачений ст. 38 КУпАП сплив, що свідчить про існування підстав для закриття провадження по справі на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що провадження у справі про адміністративні правопорушення відносно ОСОБА_1 підлягає закриттю на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

На підставі викладеного та керуючись ст. 294 КУпАП України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Реу Руслана Васильовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Саратського районного суду Одеської області від 04 грудня 2024 року скасувати.

Провадження по справі закрити.

Постанова оскарженню не підлягає.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк