печерський районний суд міста києва
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2025 року м. Київ

Суддя Печерського районного суду м. Києва Гречана С.І.,

за участю секретаря судових засідань Кострійчука В.В.,

розглянувши заяву адвоката Деркач Вероніки Валеріївни про відвід судді Печерського районного суду м. Києва Константінової К.Е. від розгляду справи про притягнення до адміністративної відповідальності,

ОСОБА_1 , обіймаючої посаду директора Департаменту експертного забезпечення правосуддя Міністерства юстиції України,

за ч. 5 ст. 212-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

Учасники судового провадження:

заявник - адвокат Деркач В.В.

В С Т А Н О В И В :

В провадженні судді Печерського районного суду міста Києва Константінової К.Е. перебуває справа про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 5 ст. 212-3 КУпАП.

Під час розгляду вказаної справи особою, на підставі заяви якої складено протокол про адміністративне правопорушення (надалі заявником) - адвокатом Деркач В.В. повторно завлено відвід головуючій у справі судді Константіновій К.Е.

Так, як на правову підставу для заявлення та подальшого розгляду відводу заявник посилається на норми КПК України вказуючи на необхідність застосування аналогії закону у даній справі у зв`язку з наявною прогалиною в чинному КУпАП щодо врегулювання права на відвід.

Вказана заява про відвід була зареєстрована та розподілена відповідно до Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах (наказ ДСА від 20.08.2019 № 814 зі змінами та доповненнями ), Положення про автоматизовану систему документообігу суду ( рішення РСУ від 02.04.2015 № 25 зі змінами та доповненнями) та Засад використання АСДС (рішення зборів суддів Печерського районного суду міста Києва від 02.09.2019 зі змінами та доповненнями) та передана на розгляд іншому складу суду.

Таким чином суд вимушено опинився перед необхідністю вирішити питання про можливість її розгляду.

Відтак, суд має встановити, чи допускається в даній конкретній ситуації реалізація права на відвід.

Важливим аспектом у цьому контексті є те, що КУпАП взагалі не передбачає такої процедури. І це не свідчить про те, що в КУпАП існують прогалини щодо права на відвід та процедури його розгляду. Навпаки, норми КУпАП є результатом свідомого підходу законодавця, який навмисно не передбачив такої можливості, зважаючи на особливості адміністративного провадження. Законодавець виходив із того, що такі справи розглядаються у стислі строки, а також враховував обмежені терміни давності для притягнення до адміністративної відповідальності. До того ж, оскільки рішення судді може бути оскаржене в апеляційному порядку, це забезпечує додатковий механізм захисту прав особи, що виключає необхідність введення процедури відводу в адміністративному судочинстві.

А тому, перш ніж вирішувати питання по суті, суд повинен оцінити, чи існують правові підстави для застосування інституту відводу в межах вказаного адміністративного провадження із застосуванням аналогії закону, зокрема КПК України.

Для вирішення зазначеного питання в першу чергу суду слід встановити, чи підпадає дана справа під поняття «кримінальної процедури».

Статтею 2 КУпАП передбачено, що законодавство України про адміністративні правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України.

Згідно з статтею 2 Закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» рішення є обов`язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції. При цьому стаття 17 зазначеного Закону визначає, що національні суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду як джерело права.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ відносини, на які розповсюджуються гарантії які діють в контексті кримінального судочинства мають відповідати хоча б одній з трьох ознак (Engel and Others v. Netherlands, nos. 5100/71; 5101/71; 5102/71; 5354/72; 5370/72, 8 June 1976): 1) класифікація за національним правом; 2) характер правопорушення; 3) суворість потенційного покарання.

Щодо першого критерію, неповне надання інформації, відповідь на адвокатський запит за національним правом класифікується як адміністративне правопорушення. Тому правовідносини у даній справі не відповідають першій ознаці (критерію Енгеля) задля визначення їх як «кримінальної процедури».

Щодо другої ознаки - характеру правопорушення, суд зауважує наступне.

Характер правопорушення визначається як кримінальний, якщо воно має низку ознак.

По-перше, важливим є те, наскільки правило, що було порушене, є загальнообов`язковим: тобто воно може стосуватися лише певної специфічної групи осіб або ж поширюватися на всіх без винятку.

У справі Steininger v. Austria (Штайнінгер проти Австрії) Європейський суд з прав людини звернув увагу на визначення характеру правопорушення та провадження. Зокрема, Суд розглядав питання, чи положення національного законодавства мали загальну дію і стосувалися всіх платників податків, чи ж вони були спрямовані лише на окрему категорію осіб - наприклад, підприємців, зайнятих у сільськогосподарському секторі.

Якщо законодавче положення має вузьку сферу застосування та регулює діяльність лише певної групи юридичних чи фізичних осіб, це може впливати на кваліфікацію правопорушення. Зокрема, коли йдеться про дисциплінарні санкції або спеціальні правила для певних професійних груп, таке правопорушення не вважається кримінальним у розумінні статті 6 Європейської конвенції з прав людини. Таким чином, у таких випадках кримінальний аспект провадження відсутній.

Ч. 5 ст. 212-3 КУпАП передбачає відповідальність тільки для посадових осіб, а не для всіх без винятку, що виключає можливість сприйняття даного правопорушення як кримінального за ознакою характеру правопорушення.

Також значення має те, хто ініціює справу - якщо провадження розпочинає державний орган, а його рішення підлягають негайному виконанню, це може свідчити про кримінальний характер.

Дане провадження ініційоване не державним органом, рішення якого підлягають негайному виконанню, що також свідчить про не кримінальних характер вказаного правопорушення.

Важливим для встановлення характеру правопорушення є й те, чи захищає дана норма суспільні інтереси, які зазвичай регулюються кримінальним правом.

У даному випадку немає підстав стверджувати, що ч. 5 ст. 212 - 3 КУпАП спрямована на захист суспільних інтересів у тому значенні, в якому це характерно для кримінального права. Адже у ній йдеться не про запобігання серйозним правопорушенням чи захист загальних суспільних благ, а про врегулювання більш вузького правового питання, яке не виходить за межі адміністративних процедур. Відповідно, її застосування не можна розглядати як реалізацію кримінально-правової політики, оскільки вона не відповідає тим фундаментальним цілям і принципам, які лежать в основі кримінального судочинства.

Тому правовідносини у даній справі не відповідають другій ознаці (критерію Енгеля) задля визначення їх як «кримінальної процедури».

Третім критерієм є мета покарання: якщо санкція має каральний характер або спрямована на запобігання повторним порушенням (стримуючий ефект), то це також ознака кримінального провадження.

При цьому слід оцінювати не те, яке покарання фактично було призначене, а яким є його максимальний можливий розмір. Якщо санкція своєю жорсткістю співмірна з кримінальним покаранням, то провадження набуває кримінального характеру.

Санкція ч. 5 ст. 212-3 КУпАП передбачає штраф в розмірі від двадцяти п`яти до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що фактично становить максимальну суму у 850 гривень. Такий розмір фінансового стягнення не можна вважати покаранням, що має каральний характер, оскільки він не відповідає критеріям, властивим кримінальним санкціям. Його метою радше є стримування від майбутніх порушень, ніж покарання як таке. Він не створює значного тягаря для особи, не має на меті завдати суттєвих втрат і не може розглядатися як інструмент серйозного примусу. Відтак, така санкція не набуває карального характеру, що є визначальною рисою кримінальних покарань, і залишається суто адміністративним заходом із превентивною функцією.

Тому дана справа не підпадає під поняття «кримінальної процедури» і за третьою ознакою (критерієм Енгеля).

Зважаючи на всі наведені обставини, суд приходить до висновку, що дана справа не має кримінального характеру, оскільки вона не відповідає жодному з критеріїв, визначених практикою ЄСПЛ для віднесення провадження до категорії кримінального обвинувачення.

З огляду на це суд вважає, що у даній справі відсутні правові підстави для застосування аналогії закону за правилами КПК України, а отже, питання про відвід не підлягає розгляду в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством.

Щодо посилань заявника на судову практику інших судів та суду апеляційної інстанції щодо реалізації права на відвід та розгляду заяв про відвід в межах справ про адміністративне правопорушення, то суд зауважує наступне.

Як зазначалось вище в мотивувальній частині постанови, реалізація та розгляд заяви про відвід в межах справи про адміністративне правопорушення із застосуванням аналогії закону - КПК України можливе у разі, якщо така справа підпадає під гарантії, які діють в контексті кримінального судочинства. А тому не у всіх справах про адміністративне правопорушення, які перебувають в провадженні суду можлива реалізація права на відвід. Відтак наведена практика не є релевантною до даної справи.

Більше того, суд звертає увагу , що навіть у разі встановлення відповідності справи про адміністративне правопорушення гарантіям, які діють в контексті кримінального судочинства, заявлення відводу можливе тільки особою, яка притягається до адміністративної відповідальності. Адже гарантії кримінального судочинства, передбачені ст. 6, 7 ЄКПЛ та ст. ст. 2, 3 і 4 Протоколу № 7 розповсюджуються лише на права обвинуваченого, а не на права потерпілого чи заявника.

Суд, звичайно допускає можливість існування умов, за яких розгляд справи про адміністративне правопорушення за участі конкретного заявника (потерпілого) та судді не можливий через, наприклад, родинні зв`язки чи інший наявний конфлікт інтересів.

Однак, таких обставин у заяві адвоката Деркач В.В, не наведено, що й унеможливлює її розгляд судом з урахуванням Рішення Ради суддів України за № 34 від 08.06.2017.

За вказаних обставин, суд приходить до висновку про залишення заяви адвоката Деркач В.В. про відвід судді Печерського районного суду міста Києва Константінової К.Е. від розгляду справи про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 5 ст. 212-3 КУпАП - без розгляду.

При цьому суд також керується ч. 2 ст. 19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зважаючи на викладене, керуючись ч. 2 ст. 19 Конституції України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Заяву про відвід залишити без розгляду.

Постанова оскарженню не підлягає.

Суддя Світлана ГРЕЧАНА