Провадження № 33/801/180/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Жмудь О. О.
Доповідач: Ковальчук О. В.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі судді Ковальчука О. В., розглянувши в клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 11 листопада 2024 року у справі про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП,

В С Т А Н О В И В:

11 листопада 2024 року постановою Вінницького міського суду Вінницької області визнано винною ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн на користь держави з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.

27 січня 2025 року, не погодившись із цією постановою, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить поновити строк на апеляційне оскарження зазначеної постанови суду, її скасувати, а провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення.

В обґрунтування поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження скаржник зазначила, що участь у судовому засіданні, на якому приймалась оскаржувана постанова, вона не брала, оскільки не була повідомлена про його проведення, при цьому зазначає, що із оскаржуваною постановою суду вона ознайомилась лише 22 листопада 2024 року, а потім вказує, що вперше дізналась про наявність такої постанови 01 грудня 2024 року у Єдиному державному реєстрі судових рішень (ЄДРСР).

Крім того, апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 вперше подала 27 листопада 2024 року, однак постановою Вінницького апеляційного суду від 09 грудня 2024 року таку апеляційну скаргу їй було повернуто, оскільки звертаючись з апеляційною скаргою поза встановленим законом процесуальним строком, скаржник не заявила клопотання про його поновлення.

На підставі викладеного, скаржник вважає, що причини пропущення строку на апеляційне оскарження є поважними, тому його необхідно поновити.

Оцінивши доводи заявленого клопотання, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції від 11 листопада 2024 року задоволенню не підлягає з огляду на таке.

При розгляді клопотання про поновлення пропущеного строку, апеляційний суд перевіряє тільки поважність причин пропуску строку і не може давати оцінку процесуальним діям та документам у справі або прийнятому судом рішенню.

Порядок оскарження постанови судді у справі про адміністративне правопорушення регулюється ч. 2 ст. 294 КУпАП.

За змістом цієї норми постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених ч. 5 ст. 7 та ч. 1 ст. 287 цього Кодексу. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Отже, початок відліку строку на апеляційне оскарження постанови суду пов`язаний з моментом прийняття такої постанови, а не отримання її копії.

Європейський суд з прав людини в рішенні «Рябих проти Росії» зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.

Європейський суд з прав людини наголошує, що особа, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

У рішенні у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року Європейський суд з прав людини у п. 41 зазначив, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності), коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків.

Крім того, відповідно до правових висновків Європейського суду з прав людини, право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (п. 33 рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України» від 21 грудня 2010 року, заява №45783/05). Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (п. п. 22-23 рішення у справі «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року, заява №23436/03).

В свою чергу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (п. 109 рішення у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).

З матеріалів справи вбачається, що оскаржувану постанову прийнято у судовому засіданні 11 листопада 2024 року, на якому ОСОБА_1 була відсутня.

Водночас, судом апеляційної інстанції встановлено, що про судове засідання, призначене на 11 листопада 2024 року, ОСОБА_1 було достеменно відомо, що підтверджується довідкою про доставку повістки на її мобільний номер телефону від 23 жовтня 2024 року, яка міститься в матеріалах справи (а.с. 12), проте з невідомих суду причин на розгляд справи ніхто не з`являвся.

При цьому, 05 листопада 2024 року ОСОБА_1 до суду першої інстанції було направлено клопотання про передачу справи до іншого суду (а.с. 18-20) та письмові пояснення по суті справи (а.с. 26-30), зі змісту яких вбачається, що останній було відомо про розгляд справи про адміністративне правопорушення в суді першої інстанції.

До того ж, як вбачається із ЄДРСР, оскаржувану постанову суду першої інстанції надіслано судом до цього реєстру 15 листопада 2024 року, а оприлюднено 18 листопада 2024 року.

Таким чином, навіть за умови неотримання постанови в день її прийняття, особа, яка притягується до адміністративної відповідальності, не була позбавлена можливості вчасно ознайомитись із постановою суду та подати апеляційну скаргу в передбачений законом строк.

Доводи скаржника про те, що строк на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції необхідно рахувати з моменту ознайомлення із нею, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки ст. 294 КУпАП пов`язує обчислення строку на оскарження саме з днем прийняття постанови, а не з днем отримання її копії чи оприлюднення.

Поважними визнаються такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для вчинення процесуальних дій. При цьому, КУпАП не пов`язує право суду відновити пропущений процесуальний строк лише з певним колом обставин, що спричинили пропуск строку, тобто у кожному випадку суд з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінює доводи, наведені на обґрунтування клопотання про його відновлення, та робить мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку.

У постановах від 24 липня 2023 року (справа №200/3692/21), від 07 вересня 2023 року (справа №120/3679/22) Верховний Суд сформував висновок, відповідно до якого строк на апеляційне оскарження у разі повторного подання апеляційної скарги може бути поновлено у випадку дотримання одночасно таких умов: - первісне звернення до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою відбулось у межах передбаченого процесуальним законом строку на апеляційне оскарження; - повторне подання апеляційної скарги відбулось в межах строку апеляційного оскарження, встановленого процесуальним законом, або упродовж розумного строку після отримання копії відповідної ухвали суду про повернення первісної скарги, без невиправданих затримок і зайвих зволікань; - скаржником продемонстровано добросовісне ставлення до реалізації ним права на апеляційне оскарження й вжито усіх можливих та залежних від нього заходів з метою усунення недоліків апеляційної скарги, які стали підставою для повернення вперше поданої апеляційної скарги, і такі недоліки фактично усунуті станом на момент повторного звернення з апеляційною скаргою; - доведено, що повернення попередньо поданих апеляційних скарг відбулося з причин, які не залежали від особи, яка оскаржує судові рішення, і які обумовлені наявністю об`єктивних і непереборних обставин, що унеможливили або значно утруднили можливість своєчасного звернення до суду апеляційної інстанції, й не могли бути усунуті скаржником; - наявність таких обставин підтверджено належними і допустимими доказами.

Знову ж таки, оскаржувану постанову суду першої інстанції прийнято 11 листопада 2024 року, з апеляційною скаргою, яка була повернута 09 грудня 2024 року, вперше скаржник звернулася 27 листопада 2024 року з пропуском, визначеного ч. 2 ст. 294 КУпАП, строку. Вдруге апеляційну скаргу ОСОБА_1 подала 27 січня 2025 року, тобто більше ніж через місяць після того, як апеляційний суд повернув їй первинну апеляційну скаргу.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що в клопотанні про поновлення строку на оскарження постанови суду не наведено достатніх причин, які б свідчили про існування перешкод для подання апеляційної скарги ОСОБА_1 у строк, передбачений ч. 2 ст. 294 КУпАП, при цьому скаржником продемонстровано недобросовісне ставлення до реалізації нею права на апеляційне оскарження й не вжито усіх можливих та залежних від неї заходів з метою повторного подання апеляційної скарги без невиправданих затримок і зайвих зволікань.

Відтак, в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 11 листопада 2024 року належить відмовити, а апеляційну скаргу - повернути заявнику у відповідності до вимог ч. 2 ст. 294 КУпАП.

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити ОСОБА_1 в поновленні строку на апеляційне оскарження постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 11 листопада 2024 року у справі про адміністративне правопорушення про притягнення її до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП, а апеляційну скаргу повернути особі, яка її подала.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її прийняття, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Вінницького

апеляційного суду О. В. Ковальчук