Справа № 133/3229/24
Провадження № 33/801/149/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Пєтухова Н. О.
Доповідач: Міхасішин І. В.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі судді Міхасішина І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 - адвоката Кормушина Владислава Олександровича на постанову Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 07 січня 2025 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП невідомий, за ч. 5 ст.126КУпАП,-

встановив:

Постановою Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 07 січня 2025 року визнано винним ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 126 КУпАП, та накласти на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі двох тисяч чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 40 800 (сорок тисяч вісімсот) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 5 років. Стягнуто з ОСОБА_1 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок судового збору на користь держави.

Не погодившись із зазначеною постановою, захисник особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності адвокат Кормушин В.О. подав апеляційну скаргу, у якій просив постанову суду скасувати, а провадження у справі закрити у зв`язку із недостовірністю доказів та закінченням на момент розгляду справи строків накладення адміністративного стягнення, передбачених ст. 38 КУпАП.

Доводи апелянта полягають у тому, що судом першої інстанції було порушено право особи ОСОБА_1 на захист, а також, що оскаржуване рішення, постановлено однобічно судом не повно з`ясовано обставин справи, також зазначає, що суд першої інстанції прийняв до уваги неналежні докази.

Також захисником подано клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження вище вказаної постанови в якому зазначено, що ОСОБА_2 не був повідомлений про розгляд справи в суді першої інстанції, копію постанови не отримував, зі змістом постанови захисник ознайомився лише 17 січня 2025 року в особистому кабінеті підсистеми «Електронний суд».

Ні особа яку притягнуто до адміністративної відповідальності ні його захисник в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені завчасно та належним чином.

17 лютого 2025 року на адресу Вінницького апеляційного суду від захисника ОСОБА_3 надійшла заява про розгляд справи у відсутність особи яку притягнуто до адміністративної відповідальності та його захисника. В заяві також зазначено, що апеляційну скаргу підтримують, просять її задовольнити.

Відповідно до частини другої статті 294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні цього строку відмовлено.

Згідно вимог статті 289 КУпАП в разі пропуску строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено.

Обставини зазначені в апеляційній скарзі підтверджуються матеріалами справи, а тому апеляційний суд дійшов висновку про необхідність поновлення строку на апеляційне оскарження постанови Вінницького районного суду Вінницької області від 26 грудня 2024 року.

Апеляційний суд, згідно з вимогами статті 294 КпАП України, переглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, що досліджувалися судом першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно зі статтею 245 КпАП України завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Положеннями частин 1, 2 статті 7 КпАП України передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Статтею 251 КУпАП передбачено, що доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Так, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення від 15.10.2024, водій ОСОБА_1 15.10.2024 о 21 год. 00 хв. на а/д М21 243 км в с. Махнівка повторно керував т/з, не маючи права керувати таким т/з, а саме не отримував посвідчення водія відповідної категорії, чим повторно протягом року вчинив правопорушення передбачене ч.2 ст.126 КУпАП (постанова серії ЕНА №2657027 від 22.07.2024), чим порушив вимоги п. 2.1 «а» ПДР, за що відповідальність передбачена ч. 5 ст. 126 КУпАП.

Об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КпАП України полягає у повторному протягом року вчиненні порушень, передбачених частинами другою - четвертою цієї статті, тобто керуванні транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом, керуванні транспортним засобом особою, стосовно якої встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами, керуванні транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами.

Відповідно до п. 2.1(а) Правил дорожнього руху України водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Обґрунтовуючи висновок про наявність в діях ОСОБА_1 складу інкримінованого йому адміністративного правопорушення, суд першої інстанції вірно поклав в основу оскаржуваної постанови наявні в матеріалах справи докази, відображені у таких джерелах доказування, як протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 151517 від 15.10.2024; рапорт працівника поліції від 15.10.2024; копію постанови серії ЕНА №2657027 від 22.07.2024 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.126 КУпАП; відомостями з адмінпрактики про притягнення до відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП, згідно постанови від 22.07.2024; довідка про притягнення до відповідальності за ч.2 ст.126 КУпАП; диск з відеозаписом з якого вбачається, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом не маючи права керування т/з.

За змістом статей 254, 255, 256 КпАП України протокол про адміністративне правопорушення - це офіційний документ, відповідним чином оформлений уповноваженою особою про вчинення діяння, яке містить ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого КпАП України, у якому крім іншого, зазначаються відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності; місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи.

Протокол про адміністративне правопорушення є документом, що офіційно засвідчує факти неправомірних дій і розцінюється як основне джерело доказів.

Відповідно до статті 256 КпАП України у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, прізвище викривача (за його письмовою згодою), якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.

Протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності; при наявності свідків і потерпілих протокол може бути підписано також і цими особами.

У разі відмови особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, від підписання протоколу, в ньому робиться запис про це. Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право подати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до протоколу, а також викласти мотиви свого відмовлення від його підписання.

При складенні протоколу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюються його права і обов`язки, передбачені статтею 268 цього Кодексу, про що робиться відмітка у протоколі.

Отже, протоколи про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 сумніву не викликають, оскільки відповідають вимогам статей 254, 256 КАП України, тому є належними доказами по справі.

Матеріали адміністративного провадження жодних даних щодо протиправності дій працівників поліції та щодо оскарження таких дій і його результатів не містять, а відтак доводи скарги про те, що вони є неналежними докази відхиляються.

Разом з тим, матеріали провадження не містять відомостей щодо неправомірних дій працівників поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення, щодо оскарження цих дій, як і не містять результатів такого оскарження.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції порушено право на захист ОСОБА_1 оскільки справа розглянута у його відсутність, однак останній хотів надати відповідні пояснення щодо обставин справи, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Частиною 2 статті 268 КУпАП закріплено перелік справ, у яких є обов`язковою присутність особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Справи про притягнення особи до відповідальності за частиною 5 статті 126 КУпАП до цього переліку не входять.

В матеріалах справи міститься заява ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи, призначеного на 10 грудня 2024 року, в зв`язку з тим, що він хоче скористатись правом на правову допомогу.( а.с. 12)

Про обізнаність ОСОБА_1 про день та час розгляду справи свідчить також зміст клопотання, поданого 07 січня 2025 року його адвокатом до суду першої інстанції про відкладення розгляду справи (а.с. 26-27).

Як вбачається з поданого клопотання причини неявки ОСОБА_1 суду першої інстанції не повідомив, адвокат Кормушин В.О. в клопотанні про відкладення розгляду справи хоча й зазначив, що він зайнятий в іншому судовому засіданні, проте доказів цього не надав, відтак апеляційний суд виснує, що суд першої інстанції правомірно розглянув справу за відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.

Апеляційний суд зазначає, що в апеляційній скарзі сторона захисту не навела переконливих доводів, яким чином неявка ОСОБА_1 до суду першої інстанції вплинула на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, зокрема на повноту з`ясування судом фактичних обставин справи.

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд виснує, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з`ясовані повно та об`єктивно, дана вірна оцінка доказів у їх сукупності, вина ОСОБА_1 доведена беззаперечно, у зв`язку з чим суд дійшов правильного висновку про наявність в його діях події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 126 КУпАП, а доводи апеляційної скарги таких висновків суду не спростовують.

Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові від 4 вересня 2023 року у справі № 702/301/20 зазначила, що суд може призначити додаткове покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами особі, визнаній винною у порушенні правил безпеки дорожнього руху, незалежно від того, чи мала вона посвідчення водія на момент вчинення правопорушення.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (ст. 8 Конституції України).

Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину. Категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Так, внаслідок порушення особою, незалежно від наявності чи відсутності у неї посвідчення подія, правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту створюється реальна небезпека для життя і здоров`я інших осіб та спричиняється відповідна шкода, а тому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами в окремих випадках є необхідним з метою попередження спричинення такою особою шкоди здоров`ю чи навіть смерті іншим особам через порушення нею правил дорожнього руху в майбутньому, а також для дієвого впливу на сприйняття суспільством, у тому числі іншими водіями.

При цьому, слід звернути увагу на підвищену суспільну небезпечність дій осіб, які керують транспортними засобами, не маючи достатніх теоретичних і практичних знань та не отримавши у передбаченому законом порядку посвідчення водія, оскільки вірогідність настання дорожньо-транспортної пригоди у такому випаду є значно вищою, а тому попереджувальна мета додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами у такому випадку набуває особливого значення.

Підхід щодо неможливості призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами особі, яка не отримувала посвідчення водія на право керування транспортними засобами, не відповідає засаді справедливості та принципу рівності всіх перед законом, а також нівелює попереджувальну мету покарання.

ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на недосконалість чинного законодавства України і необхідність дотримання принципу правової визначеності (рішення від 06 листопада 2008 року у справі «Єлоєв проти України», рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Новік проти України»), а Конституційний Суд України у п. 3.4 і 3.6 свого рішення від 11 жовтня 2011 року (справа № 10-рп/2011), аналізуючи положення міжнародних актів, наголосив, що «не вбачається різниці між кримінальними та адміністративними протиправними діяннями, оскільки вони охоплюються загальним поняттям «правопорушення», а відмінність адміністративного правопорушення від злочину полягає, насамперед, у тому, що воно є менш суспільно небезпечним». КСУ поширив певні гарантії кримінального процесу і на процес притягнення особи до адміністративної відповідальності. ЄСПЛ також за певних умов поширює стандарти Конвенції для кримінального провадження на справи про адміністративні правопорушення (рішення від 30 січня 2015 року у справі «Швидка проти України»; рішення від 09 червня 2011 року у справі «Лучанінова проти України»; рішення від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» ).

З огляду на викладене, виходячи із системного аналізу процесуальних норм законодавства України, усталеної судової практики ЄСПЛ, на вирішення порушеного питання поширюються гарантії ст. 6 Конвенції, що у свою чергу надає можливість застосувати аналогію закону.

Таким чином, враховуючи характер скоєного правопорушення, особу правопорушника, суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було обґрунтовано застосовано до правопорушника разом із штрафом адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Регулярні порушення, особливо керування транспортом особою, що не має та ніколи не отримувала посвідчення водія, створюють серйозну загрозу для громадськості та виправдовують застосування такої санкції, як позбавлення права керування транспортними засобами. У таких ситуаціях суду слід виходити із принципу захисту безпеки громадян та попередження правопорушень, оскільки, наявність права керування як офіційного документа не є єдиною умовою для застосування санкції позбавлення права керування транспортними засобами більш важливою є необхідність забезпечення безпеки на дорогах.

Отже, подана апеляційна скарга не може бути задоволена, а постанову Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 07 січня 2025 року слід залишити без змін.

Керуючись статтями 251, 268, 289, 294 КпАП України, суд, -

постановив:

Поновити захиснику особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 -адвокату Кормушину Владиславу Олександровичу строк на апеляційне оскарження постанови Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 07 січня 2025 року.

Апеляційну скаргу захисника особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 - адвоката Кормушина Владислава Олександровича залишити без задоволення, а постанову Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 07 січня 2025 року - без змін.

Постанова апеляційного суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І.В. Міхасішин