Справа №756/796/25
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2025 року місто Київ

Оболонський районний суд міста Києва у складі:

головуючої судді - Примак-Березовської О.С.,

за участі секретаря - Голишевського А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Києва матеріали адміністративної справи, які надійшли від військової часини НОМЕР_1 Державної спеціальної служби транспорту Міністерства оборони України про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 172-11 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

в с т а н о в и л а :

До Оболонського районного суду м. Києва надійшли матеріали адміністративної справи щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною 2 статті 172-11 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) згідно з протоколом Т0930 № 9 про військове адміністративне правопорушення від 17 січня 2025 року.

З вказаного протоколу вбачається, що 15 січня 2025 року о 20 год. 00 хв., під час контрольного шикування особового складу, командиром батальйону виявлено відсутність на місці служби військовослужбовця призваного за мобілізацією до військової частини НОМЕР_1 старшого лейтенанта ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_3 . Після чого, 16 лютого 2025 року о 16 год. 40 хв. старший лейтенант ОСОБА_1 самостійно прибув до місця служби, за адресою: АДРЕСА_3 .

Таким чином, ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене частиною 3 статті 172-11 КУпАП.

ОСОБА_1 у судовому засіданні вину у вчиненні адміністративного правопорушення не визнав та пояснив, що залишив військову частину, оскільки був вимушений виїхати до АДРЕСА_4 , з метою припинення триваючого порушення його конституційних прав і свобод органами Державної виконавчої служби. Стверджував, що неодноразово звертався до командування військової частини НОМЕР_1 та інших органів влади щодо припинення порушення його прав, однак такі звернення залишаються без належної реакції з боку командування. Також пояснив, що 15 січня 2025 року на підставі частини 2 статті 207 Кримінального кодексу України, маючи намір законного затримання державних виконавців, які на його думку вчиняють кримінальне правопорушення, він звернувся з відповідним рапортом до командира військової частини. У відповідь на вказаний рапорт йому повідомлено, що у військової частини відсутні законні підстави для затримання посадових осіб виконавчої служби. Вважаючи, що поданого рапорту достатньо, ОСОБА_1 залишив військову частину, повернувшись лише наступного дня. Крім того зазначає, що внаслідок ігнорування численних звернень, командування військової частини не забезпечує правову захищеність військовослужбовця, створюючи атмосферу «бездушності та пасивності». Залишення військової частини ОСОБА_1 вважає виправданим і таким, яке вчинене в умовах крайньої необхідності.

В судове засідання, за клопотанням ОСОБА_1 , судом викликано свідка, командира 2 батальйону охорони військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , яким складено протокол Т0930 №9.

Свідок ОСОБА_2 пояснив, що є уповноваженою особою на складення вказаного протоколу, оскільки станом на 15 січня 2025 року був командиром військовослужбовця ОСОБА_1 . По суті вчинення військового адміністративного правопорушення зазначив, що телефоном його було повідомлено про те, що 15 січня 2025 року військовослужбовець ОСОБА_1 залишив військову частину без відповідного дозволу. Після чого, він зателефонував ОСОБА_1 з метою з`ясування цих обставин. У відповідь ОСОБА_1 повідомив, що залишив військову частину з метою припинення відносно нього правопорушення і повертатися не планує. На що командир попередив військовослужбовця про наслідки такої поведінки та віддав наказ повернутися на місце служби до 20 год 00 хв цього ж дня. О 20 год 00 хв 15 січня 2025 року ОСОБА_1 не прибув, тому ОСОБА_2 повторно зателефонував військовослужбовцю та отримав аналогічну попередній відповідь. Також свідок пояснив, що у ОСОБА_1 є право на отримання відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин, однак з рапортом щодо отримання такої військовослужбовець не звертався. Таким чином, оскільки ОСОБА_1 повернувся на місце служби лише 16 січня 2025 року, відносно нього складено відповідний протокол за вчинення військового адміністративного правопорушення на підставі вимог частини 2 статті 172-11 КУпАП.

Повно і всебічно дослідивши письмові матеріали справи, вислухавши пояснення ОСОБА_1 та свідка ОСОБА_2 , суд дійшов до такого висновку.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 в Україні введено воєнний стан, який триває згідно з численними Указами «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні».

Пунктом 2 Указу Президента № 64/2022 постановлено військовому командуванню разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Пунктом 3 цього ж Указу передбачено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону «Про правовий режим воєнного стану».

Згідно зі статтею 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом.

Статтею 64 Конституції України передбачено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Стаття 65 Основного Закону України визначає, що захист вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до преамбули Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» цей Закон здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Згідно з вимогами частини 4 статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби: на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого ( навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять); на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби; поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника); під час виконання державних обов`язків, у тому числі у випадках, якщо ці обов`язки не були пов`язані з військовою службою; під час виконання обов`язку з урятування людського життя, охорони державної власності, підтримання військової дисципліни та охорони правопорядку.

Пунктами 11, 14, 16, 26, 30. 40 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України передбачено, що кожний військовослужбовець зобов`язаний беззастережно виконувати накази командирів (начальників); із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника; кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою; військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення та провини несуть з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України «Про оборону України» дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом; начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання. Підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитися до нього з повагою; військовослужбовці самостійно відрекомендовуються своєму безпосередньому начальникові у разі відбуття чи повернення з відрядження, відпустки або лікування.

Виходячи із системного тлумачення вказаних положень чинного законодавства, необхідно дійти висновку, що на військовослужбовців, під час проходження військової служби, покладено низку обов`язків, що зумовлюють беззастережне їх виконання. Зокрема, щодо виконання наказів та дотримання військовослужбовцями внутрішнього розпорядку військової частини тощо.

Вказані норми Закону та Статуту широкому тлумаченню не підлягають і носять імперативний характер.

При цьому, посилання ОСОБА_1 на вимоги Конституції України, як на підставу своїх заперечень проти інкримінованого йому правопорушення, є помилковим тлумаченням таких норм, оскільки обмеження, які можуть нести військовослужбовці в умовах воєнного стану, покладають додатковий тягар відповідальності, зумовлений їхнім спеціальним статусом.

Суд наголошує увагу на тому, що незгода ОСОБА_1 із протоколом Т0930 №9, за своє суттю зводиться до намагання останнього захистити своє право за допомогою, у тому числі свого командування, у триваючій багаторічній юридичній процедурі, що пов`язана із кредитними зобов`язаннями та виконавчими діями стосовно нього. Водночас така процедура виконавчого провадження розпочата до призову ОСОБА_1 на військову службу і триває дотепер.

Наразі ОСОБА_1 маючи особливий статус військовослужбовця, наділений усіма конституційними правами щодо захисту своїх прав та основоположних свобод у спосіб, який не заборонений законом, не створюючи при цьому для себе негативних наслідків.

Однак, самовільно залишаючи місце служби без дозволу командування, розуміючи правові наслідки, які зрештою настали, військовослужбовець ОСОБА_1 умисно допустив їх настання, надаючи перевагу вирішенню власних юридичних питань у справі, де він є боржником. Тобто свідомо обрав спосіб захисту, який спричинив настання адміністративної відповідальності.

Суд вважає необхідним роз`яснити, що у даному випадку існуюче право ОСОБА_1 на захист від протиправних дій стосовно себе, є беззаперечним, однак при цьому це право не може нівелювати обов`язків військовослужбовця дотримуватися спеціальної процедури для залишення місця служби. Саме нехтування процедурою та наказом командира призвело до визначення дій ОСОБА_1 , як свавільних.

Посилання ОСОБА_1 на вчинення таких дій в умовах крайньої необхідності, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, оскільки жодних доказів цьому військовослужбовець не представив.

Суд зауважує, що наявність певного правового питання чи юридичного спору у ОСОБА_1 не спричиняє само по собі обставин, які можна тлумачити як «крайню необхідність», визначену статтею 18 КУпАП.

За диспозицією статті 18 КУпАП не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

Жодних переконливих доказів тому, що ОСОБА_1 залишаючи військову частину 15 січня 2025 року діяв з метою усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління тощо, суду не представлено. Так само, як і доказів того, що будь-яка небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами захисту, наприклад за допомогою професійного юриста, адвоката, або самостійно, у законно передбаченій десятиденній відпустці тощо.

Згідно з статтею 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, вина (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до статті 23 КУпАП адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником так і іншими особами.

Статтею 245 КУпАП визначено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності законом.

Згідно з статтею 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган(посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

У відповідності до вимог статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинене правопорушення, чи винна особа у його вчиненні, чи підлягає вона відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують чи обтяжують відповідальність, чи заподіяно матеріальну шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Постанова судді згідно статті 283 КУпАП має ґрунтуватися на обставинах, установлених при розгляді справи, тобто на достатніх і незаперечних доказах.

Частиною 3 статті 172-11 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем строкової служби, а також нез`явлення його вчасно без поважних причин на службу у разі звільнення з частини, призначення або переведення, нез`явлення з відрядження, відпустки або з лікувального закладу тривалістю до трьох діб, самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем (крім строкової військової служби), а також військовозобов`язаним та резервістом під час проходження зборів, а також нез`явлення його вчасно без поважних причин на військову службу у разі призначення або переведення, нез`явлення з відрядження, відпустки або з лікувального закладу тривалістю до десяти діб - тягнуть за собою накладення штрафу від п`ятисот до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або арешт з утриманням на гауптвахті на строк до десяти діб.

Отже, усе зазначене вказує на наявність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 172-11 КУпАП, що підтверджується відповідними доказами, зокрема: протоколом про військове адміністративне правопорушення Т0930 №9 від 17 січня 2025 року, витягами із наказів, поясненнями ОСОБА_1 , рапортом, відповіддю на рапорт, письмовими поясненнями командирів військовослужбовця та показами свідка.

При прийнятті рішення про накладення адміністративного стягнення, суд враховує характер вчиненого адміністративного правопорушення, особу та особливий статус порушника, ступінь його вини, інші істотні обставини цієї справи, а тому вважає за необхідне застосувати до нього адміністративне стягнення у вигляді мінімально визначеного санкцією частини 3 статті 172-11 КУпАП штрафу, що буде достатнім і необхідним для запобігання новим правопорушенням. При цьому, суд не вбачає обставин, які пом`якшують чи обтяжують відповідальність ОСОБА_1 у розумінні статей 33, 34, 35 КУпАП.

Також, відповідно до пункту 5 частини 1 статті 12 Закону України «Про судовий збір» суд вважає необхідними звільнити ОСОБА_1 від сплати судового збору.

Керуючись статтями 9, 123, 172-11, 245, 279, 280, 283-285 КУпАП, суддя -

ПОСТАНОВИВ:

Визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 172-11 КУпАП та накласти на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі п`ятьсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить - 8500 (вісім тисяч п`тьсот) гривень 00 копійок.

Строк пред`явлення постанови до примусового виконання три місяці з наступного дня після набрання постановою законної сили.

Роз`яснити, що у разі несплати правопорушником штрафу протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому постанови про накладення штрафу, у порядку примусового виконання постанови з правопорушника стягується подвійний розмір штрафу відповідно до положень статті 308 КУпАП.

Постанова суду може бути оскаржена протягом десяти днів з моменту її проголошення до Київського апеляційного суду через Оболонський районний суд м. Києва.

Учасник справи, якому копія постанови суду не вручена в день її проголошення, має право на поновлення строку для апеляційного оскарження, якщо скаргу подано протягом десяти днів з моменту отримання її копії.

У разі апеляційного оскарження, постанова суду набирає законної сили у разі прийняття апеляційним судом судового рішення про повернення апеляційної скарги, закриття апеляційного провадження, залишення її без розгляду або без задоволення.

СУДДЯ О.С. Примак-Березовська