Єдиний унікальний номер №756/8806/24
Апеляційне провадження №33/824/240/2025
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2025 року суддя Київського апеляційного суду Журба С.О., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Оболонського районного суду м. Києва від 10 вересня 2024 року, прийняту відносно

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

за ч.1 ст.130 КУпАП, -

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД №854152 22.06.2024 о 00:05 водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки HONDA ACCORD д.н.з. НОМЕР_1 на вул. Йорданська, 16 у місті Києві у стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан алкогольного сп`яніння було проведено в установленому порядку за згодою водія із застосуванням спеціального технічного засобу Drager ALCOTEST 6820 ARНК-0531, результат огляду водія ОСОБА_1 склав 1,54 ‰.

Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги підпункту «а» пункту 2.9. Правил дорожнього руху, за що відповідальність передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Постановою Оболонського районного суду м. Києва від 10 вересня 2024 року визнано ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, і накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.

Не погоджуючись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив зупинити апеляційне провадження щодо нього до його звільнення з військової служби; постанову Оболонського районного суд м. Києва від 10.09.2024 року змінити в частині накладення стягнення, виключити з резолютивної частини постанови суду першої інстанції посилання суду на призначення адміністративного стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами на 1 (один) рік. Вважати ОСОБА_1 винуватим за ч.1 ст.130 КУпАП із накладенням на нього адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 17 000 гривень без позбавлення права керування транспортними засобами.

Переглянувши справу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

У судове засідання, призначене на 23.01.2025 року, сторони не з`явилися. Від захисника ОСОБА_1 - адвоката Мєшальнікова О.В. надійшло клопотання про відкладення судового засідання.

В обґрунтування вказаного клопотання захисник зазначив, що не має об`єктивної можливості взяти участь в судовому засіданні, оскільки бере участь у Шевченківському районному суду м. Києва в ряді справ, які призначені на 23.01.2025 року, тому просив відкласти судове засіданні на іншу дату. Належних доказів самого існування таких справ, адвокатом до суду не представлено.

Дослідивши вказане клопотання, суддя дійшов висновку, що воно не підлягає до задоволення.

Як убачається з матеріалів справи, розгляд зазначеної апеляційної скарги вперше було було призначено на 05.12.2024 року, однак розгляд справи було відкладено саме у зв`язку з клопотанням адвоката Мєшальнікова О.В. Про наступне судове засідання сторін було повідомлено належним чином і завчасно. При цьому сторона апелянта мала достатньо часу для належного планування можливості участі в судовому засіданні. За таких умов чергове клопотання адвоката Мєшальнікова О.В. про відкладення слухання справи суд розцінює саме як спробу безпідставного затягування справи, що є неприпустимим. Зважає при цьому суд і на відсутність належним чином доведених обставин щодо існування об`єктивних перешкод, які унеможливлюють явку адвоката у дане судове засідання.

Що стосується вимоги апелянта про зупинення апеляційного провадження щодо нього до його звільнення з військової служби, колегія суддів зазначає таке.

У постанові Верховного Суду від 29 березня 2023 року у справі № 756/3462/20 (провадження № 61-7918св22) зазначено, що згідно зі статтею 1 Закону України «Про Збройні Сили України» Збройні Сили України - це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності. Порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та вирішення питань, пов`язаних з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі, врегульовано Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (у редакції, чинній на час винесення оскаржуваної ухвали) (далі - Положення). Відповідно до пункту 12 Положення встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України. Результат аналізу пункту 12 Положення дає підстави зробити висновок про те, що встановлення відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом оформлюється письмовими наказами по особовому складу.

Матеріали справи не містять достовірних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 перебуває у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції, оскільки він не надав наказ по особовому складу. Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення клопотання про зупинення провадження.

Також в апеляційній скарзі апелянт посилається на наявність підстав для застосування більш м`якого стягнення, ніж передбачене санкцією ч.1 ст.130 КУпАП. Хоча така можливість і не передбачене КУпАП, однак діючий КК України має відповідну статтю про призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, тому слід застосувати аналогію права.

Винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП за обставин, визначених у постанові, у апеляційній скарзі не оспорюється.

Доводи апеляційної скарги зводяться лише до незгоди ОСОБА_1 із призначеним йому видом покарання.

Адміністративне стягнення на накладено з дотриманням вимог ст.ст.33,36 КУпАП.

Посилання ОСОБА_1 щодо застосування до нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу без позбавлення права керування транспортними засобами, з підстав зазначених у апеляційній скарзі, на думку апеляційного суду, є необґрунтованими та не заслуговують на увагу, виходячи з наступного:

Так, відповідно до ч.2 ст.33 КУпАП, при накладенні адміністративного стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують його відповідальність.

Санкція ч.1 ст.130 КУпАП є безальтернативною, а Кодексом України про адміністративні правопорушення не передбачено можливості не накладення на особу адміністративного стягнення, яке є обов`язковим, за наявності обставин, що пом`якшують відповідальність, позитивних даних про особу винного, необхідності у силу тих чи інших обставин продовжувати використання наданого права керування транспортними засобами після грубого порушення порядку користування цим правом.

При цьому, у даному випадку, загальні засади призначення адміністративного стягнення, визначені ч.1 ст.33 КУпАП не наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації відповідальності за вчинене адміністративне правопорушення, оскільки передбачено накладення стягнення у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України. Тобто у цій справі, з огляду на встановлену законодавством безальтернативну санкцію за ч.1ст.130 КУпАП ця функція за своєю правовою природою не є дискреційною, оскільки не потребує врахування та оцінки характеру вчиненого правопорушення, особи порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Законодавство про адміністративні правопорушення, на відміну від законодавства України про кримінальну відповідальність не передбачає накладення адміністративного стягнення більш м`якого, ніж передбачено законом.

При цьому, дана категорія правопорушень вчиняється водіями тільки навмисно, вчинене відносить до грубого порушення, а водій не може не розуміти загрози для оточуючих внаслідок власної поведінки.

З наведених обставин справи вбачається, що ОСОБА_1 , керував транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами та не заперечується останнім. Накладення судом першої інстанції адміністративного стягнення на ОСОБА_1 у виді штрафу з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік, не лише відповідає санкції ч.1ст.130 КпАП України, вимогам ст.ст.33,34 КпАП України щодо загальних правил накладення стягнення, а також є співмірним вчиненому адміністративному правопорушенню.

Доводи апеляційної скарги про можливість застосування аналогії закону, а саме ст.69 КК України, суд вважає безпідставними. У відповідності до наведеної норми призначення більш м`якого покарання ніж це передбачено санкцією відповідної статті КК України можливе осудом не в будь-якому випадку, а умови одночасного існування кількох передбачених законом обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. При цьому існування таких обставин не може бути декларативним та має бути належним чином доведене, чого в даному випадку фактично здійснено не було. В даному випадку жодного доказу зниження ступеня тяжкості вчиненого правопорушення фактично так і не було надано. В той же час, як вже зазначено вище, інкриміноване апелянту правопорушення є одним із найбільш тяжких серед передбачених КУпАП.

За таких обставин доводи апеляційної скарги є безпідставними, що свідчить про відсутність підстав для її задоволення та зміни оскаржуваної постанови суду першої інстанції в частині накладеного на ОСОБА_1 стягнення.

Керуючись ст.ст. 293, 294 КУпАП, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Оболонського районного суду м. Києва від 10 вересня 2024 року, прийняту відносно ОСОБА_1 , залишити без змін.

Постанова апеляційного суду є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя С.О. Журба