Провадження № 33/824/538/2025 суддя в ІІ-й інстанції Фінагеєв В.О.
Категорія: ст. 124 КУпАП
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 лютого 2025 року м. Київ

Суддя Київського апеляційного суду Фінагеєв В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та його захисника Шимка Андрія Олександровича на постанову Святошинського районного суду м. Києва від 22 листопада 2024 року у справі про адміністративне правопорушення про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_1 , за ст. 124 КУпАП, -

В С Т А Н О В И В:

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення від 07 листопада 2024 року серії ЕПР №168252, 07 листопада 2024 року приблизно о 12 год. 15 хв. в м. Києві по Берестейському шосе, 20 км., водій ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом марки «Volvo», д.н.з. НОМЕР_2 , здійснюючи розворот поза перехрестям, не впевнився в безпечності, не врахував дорожньої обстановки та не зреагував на її зміну, не надав переваги в русі автомобілю марки «Volkswagen», д.н.з. НОМЕР_3 , який рухався в зустрічному напрямку прямо, в результаті чого відбулось зіткнення. При ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Своїми діями ОСОБА_1 порушив п. 10.1 Правил дорожнього руху, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП.

Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 22 листопада 2024 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано виним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та застосовано до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави у розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

Ухвалюючи оскаржувану постанову, місцевий суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 порушив п. 10.1 ПДР, змінюючи напрямок руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, що призвело до зіткнення з автомобілем, який рухався в зустрічному напрямку прямо. Дії ОСОБА_1 відповідають складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 та його захисник Шимко А.О. подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати постанову місцевого суду та закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.

В обґрунтування доводів апеляційної вказують, що 22 листопада 2024 року справу про адміністративне правопорушення було розглянуто без присутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності у той час, як її автоматизований розподіл здійснено 20 листопада 2024 року. З дня визначення складу суду, який здійснено 20 листопада 2024 року о 16:40 год., до постановлення рішення 22 листопада 2024 року о 11 годині 55 хвилин, пройшла 1 доба. Заяв про направлення судових викликів за допомогою смс-повідомлень ОСОБА_1 не подавав. Крім того, 22 листопада 2024 року з 10 год. 05 хв. тривала повітряна тривога 41 хвилину і розгляд справ не здійснювався. Протягом 3 днів з дня прийняття постанови її копія ОСОБА_1 вручена не була. На думку апелянта та його захисника, суд створив перешкоди для реалізації права на захист і права особи, що притягується до адміністративної відповідальності, істотно порушено. Щодо суті інкримінованого порушення вказано, що ОСОБА_1 ні п. 10.1 ПДР України, ні будь-яких інших вимог ПДР України не порушував. Зустрічний для ОСОБА_1 бік дороги мав дві смуги руху і водії автомобілів в обох смугах знаходились на безпечній відстані, надаючи можливість безпечно завершити розворот. Розворот ОСОБА_1 виконував у спеціально відведеному для цього місці. Натомість, водій ОСОБА_2 , всупереч вимогам ПДР України, перебував за межами проїзної частини на узбіччі, де здійснював заборонений рух, а тому, перевагу в русі автомобіль марки «Volkswagen», д.н.з. НОМЕР_3 не мав. ОСОБА_1 у свою чергу під час здійснення маневру розвороту не міг передбачити грубе порушення ПДР України зі сторони водія ОСОБА_2 . Саме раптовий протиправний рух автомобіля під керуванням ОСОБА_2 з узбіччя, яке не є проїзною частиною і стало причиною ДТП.

Захисник ОСОБА_2 , адвокат Лабик Р.Р., заперечуючи щодо доводів викладених в апеляційній скарзі подав письмові заперечення в яких просив постанову суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення. Зазначив, що постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, оскільки судом правильно встановлені обставини справи та надано їм відповідну оцінку. Зокрема із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , здійснюючи маневр розвороту, повинен був надати дорогу усім транспортним засобам, що рухались в протилежному напрямку, тобто в напрямку, в який він мав намір розвернутись. При цьому, обов`язок надати дорогу, відповідно до п. 10.4 правил, полягав в обов`язку надати дорогу усім без винятку транспортним засобам, незалежно від смуги руху в якій вони рухались і незалежно від того, чи мали вони право рухатись в тій чи іншій смузі. Також, в даному випадку, водій ОСОБА_1 повинен був надати дорогу зустрічним транспортним засобам, незалежно від того, з якою швидкістю вони рухались. І саме порушення ОСОБА_1 вказаних положень ПДР та не врахування дорожньої обстановки стало причиною ДТП.

Перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення захисника ОСОБА_1 , адвоката Шимка А.О., потерпілого ОСОБА_2 та його захисника Лабика Р.Р., вивчивши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до положень статті 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Положеннями статті 280 КУпАП передбачено, що суддя при розгляді справи про адміністративне правопорушення, в даному випадку, передбаченого статтею 124 КУпАП, у числі інших визначених законом обставин, зобов`язаний з`ясувати: чи мало місце правопорушення, за яке особа притягається до відповідальності; чи містить діяння склад адміністративного правопорушення, чи є особа винною у його вчиненні та чи підлягає вона адміністративній відповідальності.

Висновок про наявність чи відсутність в діях особи складу адміністративного правопорушення повинен бути обґрунтований, тобто зроблений на підставі всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин і доказів, які підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення. Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі встановлення вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами.

Відповідно до вимог ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, а також іншими документами.

Як зазначено в ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення, вбачається, що 07 листопада 2024 року о 12 год. 15 хв., в м. Києві, по Берестейському шосе, 20 км., водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом автомобілем марки «Volvo», д.н.з. НОМЕР_2 , здійснюючи розворот поза перехрестям, не впевнився в безпечності, не врахував дорожньої обстановки та не зреагував на її зміну, не надав переваги в русі автомобілю «Volkswagen», д.н.з. НОМЕР_3 , який рухався в зустрічному напрямку прямо, в результаті чого відбулось зіткнення. При ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками, чим порушив п.10.4 ПДР (порушення правил повороту праворуч та ліворуч), п. 10.1. ПДР (порушення правил перестроювання, зміни напрямку руху) та п. 2.3. 6 ПДР (порушення стеження за обстановкою, реагування на її зміну).

Разом з тим, в оскаржуваній постанові, місцевий суд, визнаючи ОСОБА_1 винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, вважав доведеним факт порушення останнім п. 10.1 ПДР. Інших порушень правил дорожнього руху суд не встановив.

Постанова суду в частині не встановлення місцевим судом порушення п. 10.4 Правил, про що зазначено в протоколі про адміністративне правопорушення, ні особою, що притягується до адміністративної відповідальності ні потерпілим не оскаржується.

Отже, предметом апеляційного перегляду є постанова місцевого суду про визнання винним ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП у зв`язку з не дотриманням останнім п. 10.1 ПДР.

Відповідно до ст. 124 КУпАП, порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення права керування транспортними засобами на строк від шести місяців до одного року.

Зі змісту зазначеної норми закону вбачається, що відповідальність за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП настає у разі порушення особою правил дорожнього руху, наявності пошкоджень транспортних засобів чи іншого майна та наявності причинного зв`язку між зазначеними порушеннями правил дорожнього руху та наслідками у вигляді пошкодження автомобілів чи іншого майна.

Відсутність будь-якого елементу зазначеного складу правопорушення унеможливлює притягнення особи до адміністративної відповідальності за вказаною статтею закону.

Відповідно до письмових пояснень водія ОСОБА_1 від 07 листопада 2024 року, вбачається, що він 07 листопада 2024 року близько 12 год. 15 хв., керуючи автомобілем «Volvo», д.н.з. НОМЕР_2 , рухався зі сторони вул. Оборони в сторону с. Стоянка. Під`їхав до розвороту в сторону с. Стоянка біля КПП поліції, дві зустрічні смуги з автомобілями зупинилися пропустити його. Почав розворот, отримав удар в праве крило свого автомобіля від авто «Volkswagen», д.н.з. НОМЕР_3 , який рухався на швидкості по узбіччі, не перебуваючи на проїзній частині дороги. Постраждалих в ДТП немає крім пошкоджених авто. За кермом «Volkswagen», д.н.з. НОМЕР_3 , був ОСОБА_3 .

Відповідно до письмових пояснень водія ОСОБА_2 від 07 листопада 2024 року, вбачається, що 07 листопада 2024 року близько 12 год. 15 хв., керуючи автомобілем «Volkswagen», д.н.з. НОМЕР_3 , рухався в м. Києві по вул. Берестейське Шосе, 20-й км., зі сторони великої окружної дороги в сторону с. Стоянка, Бучанського району, Київської області. Рухався зі швидкістю близько 50 км/год. На відстані близько 20 м. помітив, що автомобіль, який рухався в зустрічному напрямку почав виконувати маневр розвороту. Для уникнення зіткнення застосував екстрене гальмування, але уникнути зіткнення не представилося можливим.

Суд першої інстанції вважав доведеною вину ОСОБА_1 у порушені п. 10.1 ПДР, що призвело до ДТП з пошкодженням транспортних засобів.

Апеляційний суд не може погодитися з таким висновком суду, з огляду на наступне.

Статтею 14 Закону України «Про дорожній рух» встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

У відповідності до 2.3 ПДР України, для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

д) не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху;

є) не вчиняти дій, внаслідок яких може бути пошкоджено автомобільні дороги та їх складові, а також завдано шкоди користувачам.

Пункт 10.1. ПДР України визначає, що перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.

З наданого суду відеозапису вбачається, що водій автомобіля «Volvo», д.н.з. НОМЕР_2 ОСОБА_1 , 07 листопада 2024 року о 12 год. 15 хв., в м. Києві, по Берестейському шосе, 20 км. здійснював розворот.

В ході маневру, водій пересікав дорогу, що була призначена для руху в зустрічному напрямку. Вказана дорога мала дві смуги для руху в напрямку, в якому водій ОСОБА_1 мав намір розвернутися та узбіччя, яке біло відділено від смуг руху суцільною лінією розмітки 1.2.

Відповідно до п. 1.2 Розділу 34 ПДР:

1.2 (широка суцільна лінія) - позначає край проїзної частини (крайова розмітка) автомобільних доріг та вулиць, межі смуги для руху маршрутних транспортних засобів або велосипедної смуги.

У місцях, де на смугу маршрутних транспортних засобів дозволено заїзд іншим транспортним засобам, ця лінія може бути переривчастою.

Також з наявного відеозапису моменту ДТП вбачається, що усі транспортні засоби, що рухалися в зустрічному напрямку по відношенню до автомобіля марки «Volvo», д.н.з. НОМЕР_2 , тобто у першій та другій смузі рухи зупинились, надавши водію ОСОБА_4 можливість розвернутись.

Отже, виконуючи маневр розвороту, водій автомобіля марки «Volvo», д.н.з. НОМЕР_2 , пересвідчився в безпеці маневру, а саме, що усі учасники дорожнього руху, що рухалися по зустрічних смугах руху зупинились, а відтак, розворот буде безпечним і не створить небезпеки для руху.

Разом з тим, в момент закінчення маневру розвороту, після проїзду першої та другої смуги зустрічного руху, в праву частину автомобіля «Volvo», д.н.з. НОМЕР_2 , в`їхав автомобіль «Volkswagen», д.н.з. НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_2 , який рухався за межами відведених смуг руху по узбіччю.

Як вказав водій ОСОБА_2 в своєму поясненні від 07 листопада 2024 року він рухався зі швидкістю 50 км/год. На відстані 20 метрів помітив що автомобіль почав здійснювати маневр розвороту та почав гальмувати. Однак уникнути зіткнення не вдалось (а.с. 5).

Зазначені пояснення водія ОСОБА_2 повністю узгоджуються з зафіксованими на наявному відеозаписі обставинами.

Так, з наявного відеозапису з камери спостереження вбачається, що після зупинки усіх транспортних засобів, що рухалися на першій та другій смузі руху, водій автомобіля «Volkswagen», д.н.з. НОМЕР_3 , ОСОБА_2 , продовжував рух по узбіччю, з досить високою швидкістю, фактично випереджаючи усі стоячі транспортні засоби, та не вчиняючи будь-яких дій направлених зайняття дозволеної смуги руху.

За змістом п. 1.10 ПДР України, узбіччя - виділений конструктивно або суцільною лінією дорожньої розмітки елемент автомобільної дороги, який прилягає безпосередньо до зовнішнього краю проїзної частини, розташований з нею на одному рівні та не призначений для руху транспортних засобів, крім випадків, передбачених цими Правилами. Узбіччя може використовуватися для зупинки та стоянки транспортних засобів, руху пішоходів, мопедів, велосипедів (за відсутності тротуарів, пішохідних, велосипедних доріжок або у разі неможливості пересуватися по них), гужових возів (саней).

проїзна частина - елемент дороги, призначений для руху нерейкових транспортних засобів. Дорога може мати декілька проїзних частин, межами яких є розділювальні смуги;

смуга руху - поздовжня смуга на проїзній частині завширшки щонайменше 2,75 м, що позначена або не позначена дорожньою розміткою і призначена для руху нерейкових транспортних засобів;

За таких обставин апеляційний суд відхиляє доводи водія ОСОБА_2 та його захисника, які ґрунтуються на поясненнях ОСОБА_2 поданих до суду апеляційної інстанції, відповідно до яких, виїзд на узбіччя був викликаний необхідністю екстреної зупинки через погане самопочуття пасажира.

Зазначені пояснення не узгоджуються з поясненнями наданими ОСОБА_2 на місці ДТП в який останній не вказував на необхідність зупинки як на підставу перебування його авто на узбіччі.

Крім того, з матеріалів справи не вбачається, що перебування водія «Volkswagen», д.н.з. НОМЕР_3 , на узбіччі та рух по ньому викликаний винятками, визначеними п. 1.10 Правил.

Так, у відповідності до ПДР:

15.1. Зупинка і стоянка транспортних засобів на дорозі повинні здійснюватись у спеціально відведених місцях чи на узбіччі.

10.2. Виїжджаючи на дорогу з житлової зони, дворів, місць стоянки, автозаправних станцій та інших прилеглих територій, водій повинен перед проїзною частиною чи тротуаром дати дорогу пішоходам і транспортним засобам, що рухаються по ній, а з`їжджаючи з дороги - велосипедистам і пішоходам, напрямок руху яких він перетинає.

10.3. У разі перестроювання водій повинен дати дорогу транспортним засобам, що рухаються в попутному напрямку по тій смузі, на яку він має намір перестроїтися.

9.2. Водій повинен подавати сигнали світловими покажчиками повороту відповідного напрямку:

а) перед початком руху і зупинкою;

б) перед перестроюванням, поворотом або розворотом.

Зі змісту зазначених пунктів правил вбачається, що водій автомобіля «Volkswagen», д.н.з. НОМЕР_3 , не мав права рухатися по узбіччю навіть у разі здійснення вимушеної зупинки, оскільки, в такому разі, водій був зобов`язаний, враховуючи заборону руху по узбіччю, негайно зайняти відповідну смугу руху, по якій дозволено рух. Тобто, з дотриманням п. 9.2, 10.2 та 10.3 правил водій повинен був ввімкнути лівий поворот, та пропускаючи транспортні засоби, що рухалися в попутному напрямку, перестроїтися у їх смугу руху, покинувши узбіччя.

Зазначених пунктів правил водій ОСОБА_2 не дотримався, рухався по узбіччю аж до моменту зіткнення з автомобілем «Volvo», д.н.з. НОМЕР_2 .

В даному випадку, покидаючи узбіччя та пересікаючи суцільну лінію розмітки 1.2 перед зіткненням, водій автомобіля «Volkswagen», д.н.з. НОМЕР_3 , у бідь-якому разі повинен надати дорогу транспортним засобам, що рухаються в дозволених для смугах руху.

З огляду на виконання водієм автомобіля «Volvo», д.н.з. НОМЕР_2 , розвороту в межах смуг руху, призначених для зустрічного руху, автомобіль «Volkswagen», д.н.з. НОМЕР_3 , що рухався по узбіччю, в силу вимог п.1.10, 10.2, 10.3, 9.2 правил не мав переваг у русі, оскільки його траєкторія руху була направлена на пересікання суцільної лінії розмітки 1.2, що фактично є рівнозначним маневру виїзду з узбіччя на дозволену смугу руху.

У відповідності до п. 1.3, 1.4 правил - учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила.

З огляду на викладене, водій автомобіля «Volvo», д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_1 мав право розраховувати, що на узбіччі, на якому заборонено рух та яке відокремлене від місця розвороту суцільною лінією розмітки 1.2, відсутні транспортні засоби, а відтак у разі зупинки транспортних засобів в першій і другій смузі, його маневр розвороту буде безпечним.

Також водій автомобіля «Volvo», д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_1 мав право розраховувати, що з узбіччя, яке відокремлене суцільною лінією розмітки 1.2, не виїде будь-який транспортний засіб, оскільки останній перед виїздом з узбіччя, пересікаючи зазначені лінію розмітки, в будь-якому разі надасть дорогу автомобілям, що рухаються в межах дозволених для руху смуг, в тому числі і автомобілю «Volvo».

Так, з наданого фото місця ДТП та схеми вбачається, що виїзд з узбіччя з якого виїхав водій автомобіля «Volkswagen», д.н.з. НОМЕР_3 , відокремлений суцільною лінією розмітки 1.2, що не давало право останньому виїжджати в місце розвороту взагалі (а.с. 41, 89, 90).

За таких обставин у місцевого суду не було жодних підстав вважати доведеним ту обставину, що водій автомобіля «Volvo», д.н.з. НОМЕР_2 ОСОБА_1 порушив п. 10.1 правил.

З огляду на викладене апеляційний суд не приймає до уваги висновок судового експерта ОСОБА_5 № 31 від 10 січня 2025 року, у відповідності до якого, водій автомобіля «Volvo», д.н.з. НОМЕР_2 , мав діяти у відповідності до вимог п. 10.4 правил, оскільки він суперечить іншим доказам та фактичним обставинам справи, у відповідності до який автомобіль «Volkswagen», д.н.з. НОМЕР_3 не мав переваги у русі.

На зазначене місцевий суд уваги не звернув та дійшов до не обґрунтованого висновку про наявність в діях ОСОБА_1 складу правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП., висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та не ґрунтуються на наявних у справі доказах.

Крім того, постанова місцевого суду взагалі не містить жодних мотивів чи обґрунтувань прийнятого рішення, що не дає підстав вважати, що суд дотримався свого обов`язку з здійснення правосуддя.

У відповідності до вимог ст. 268 КУпАП, особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Місцевий суд грубо порушив права особи, що притягується до адміністративної відповідальності та розглянув справу через два дні після автоматизованого розподілу у відсутність ОСОБА_1 та за відсутності даних про його належне повідомлення.

Зазначене призвело до істотного порушення норм процесуального права під час здійснення правосуддя, що унеможливило реалізацію особою, що притягається до адміністративної відповідальності наданих йому процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, а саме давати пояснення суду, заперечувати проти висунутого обвинувачення тощо.

Відповідно до ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви, щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь.

Конституційний Суд України зауважує, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «indubioproreo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви, щодо вини особи тлумачяться на користь її невинуватості.

Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу (абз. 1-3 п. 4 рішення ВП КСУ у справі за конституційним поданням 59 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України(конституційності) ст. 368-2 КК від 26 лютого 2019 року №1-р/2019.

Зазначене узгоджується і з правовою позицією ЄСПЛ, згідно якої «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом» (п. 43 рішення від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine), з відсиланням на п. 282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey).

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинене і правопорушник є винним у його вчиненні.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду.

Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Необхідно, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Таким чином, особу може бути визнано винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення виключно в разі встановлення в її діянні всіх ознак складу інкримінованого їй адміністративного правопорушення, тобто, за наявності усіх необхідних елементів об`єктивних та суб`єктивних ознак, які характеризують діяння як правопорушення - у сукупності.

З наведеного вбачається, що належних та допустимих доказів, які б об`єктивно та поза межами розумного сумніву доводили факт порушення ОСОБА_1 ПДР України, що спричинило пошкодження транспортних засобів, тобто вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, матеріали справи не містять, що виключає можливість притягнення його до адміністративної відповідальності.

За таких обставин, постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

На підставі викладеного, керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та його захисника Шимка Андрія Олександровича задовольнити.

Постанову Святошинського районного суду м. Києва від 22 листопада 2024 року скасувати.

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП закрити із підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, тобто, у зв`язку із відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя В.О. Фінагеєв