КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 33/824/1018/2025 Суддя суду апел. інст.- Кепкал Л.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2025 року суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду Кепкал Л.І., розглянувши матеріали справи про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою захисника Ткача А.Г. в інтересах ОСОБА_1 на постанову судді Святошинського районного суду м. Києва від 11 грудня 2024 року про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , -

в с т а н о в и л а:

Постановою судді Святошинського районного суду м. Києва від 11 грудня 2024 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.130 КУпАП, і накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік, зі стягненням судового збору в дохід держави у розмірі 605, 60 грн.

Згідно постанови судді, ОСОБА_1 , 05.10.2024 року приблизно о 16 год. 59 хв. по просп. Берестейський, 89-А, в м. Києві, керував автомобілем "Фольксваген", р.н. НОМЕР_2 , з явними ознаками наркотичного сп`яніння (звужені зіниці очей які не реагують на світло, порушення координації рухів, виражене тремтіння пальців рук). Від проходження на огляд на стан сп`яніння у встановленому законом порядку у лікаря нарколога відмовився.

Не погоджуючись із постановою судді, захисник Ткач А.Г. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Святошинського районного суду м. Києва від 11.12.2024 та закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Крім того, апелянт просить поновити строк на апеляційне оскарження постанови Святошинського районного суду м. Києва від 11.12.2024, мотивуючи клопотання тим, що дана постанова була ухвалена за відсутності ОСОБА_1 та не була йому вручена під розпис, належні докази щодо повідомлення останнього про призначення судового засідання відсутні. Разом з тим, апелянт зазначає, що згідно інформації, що міститься в ЄДРСР доступ до тексту постанови було забезпечено 26.12.2024, у зв`язку з чим вважає, що існують достатні підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження постанови.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що для того, щоб дії особи, яка керує транспортним засобом, могли бути кваліфіковані як відмова від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан сп`яніння, уповноважений працівник поліції спочатку повинен у чіткій, однозначній та зрозумілій формі висловити таку вимогу і лише після цього особа може повідомити про свою відмову, або вчинити інші дії, які б свідчили про його небажання та ухилення від такого огляду. Натомість, як вказує апелянт, з відеозапису вбачається, що поліцейський повідомив ОСОБА_1 про те, що останній має право відмовитись від проходження огляду на стан сп`яніння, що не відповідає положенням п. 2.5 ПДР України.

На підтвердження вказаних тверджень апелянт додав відеозапис, зроблений ОСОБА_1 власноруч, де зафіксовано, як працівник поліції повідомляє останньому, що якщо він вживав два тижні назад наркотичні засоби, то в лікарні буде позитивний результат і радив відмовитись від проходження огляду на стан сп`яніння. Натомість, як вказує захисник, Європейський суд з прав людини констатує про неприпустимість використання як доказів фактичних даних, отриманих під час схилення особи до вчинення правопорушення, тобто під час провокації вчинення правопорушення.

Окрім того, захисник зазначає, що після консультації з адвокатом, ОСОБА_1 просить, щоб його доставили до лікаря-нарколога, проте працівники поліції відмовляють йому в цьому, що виключає порушення п. 2.5 ПДР України в діях ОСОБА_1 . Так, на 02 хв. 52 сек. відеозапису ОСОБА_1 , намагаючись дізнатись, які саме у нього ознаки сп`яніння, просить з працівниками поліції проїхати до лікаря «на аналізи», на що поліцейські не реагують. На 05 хв. 05 сек. ОСОБА_1 знову просить відвезти його «на аналізи», на що поліцейський відмовляє йому, після чого намагається довести наявність у ОСОБА_1 ознак наркотичного сп`яніння, світячи в очі тощо.

Отже, як зазначає апелянт, ОСОБА_1 до завершення оформлення усіх матеріалів та визначення ознак сп`яніння сам неодноразово просив поліцейського відвезти його до лікаря-нарколога для здачі аналізів, проте поліцейські йому відмовили, що виключає в діях ОСОБА_1 , порушення п.2.5 ПДР України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника Ткача А.Г., який підтримав апеляційну скаргу, та просив її задовольнити, перевіривши матеріали справи в повному обсязі, дослідивши відеозапис з нагрудних камер працівників поліції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважаю, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Щодо питання про поновлення строку на оскарження постанови, то слід зазначити, що як вбачається з матеріалів провадження, постанова була ухвалена за відсутності ОСОБА_1 та не була йому вручена під розпис, належні докази щодо повідомлення останнього про призначення судового засідання відсутні. У той же час, згідно інформації, що міститься в ЄДРСР доступ до тексту постанови було забезпечено тільки 26.12.2024. У зв`язку з викладеним, з метою забезпечення реалізації права на апеляційний перегляд судового рішення, вважаю, що строк апеляційного оскарження постанови судді Святошинського районного суду м. Києва від 11.12.2024 слід поновити.

По суті апеляційної скарги слід зазначити наступне. Відповідно до вимог ст.ст. 245, 251 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне й об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом. Доказами у справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи у його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому, орган (посадова особа), відповідно до ст. 252 КУпАП оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Отже, при розгляді справи про адміністративне правопорушення, у відповідності з вимогами ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинене таке правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Проте, цих вимог закону дотримано не було, внаслідок чого суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про доведеність винуватості ОСОБА_1 у порушені ним п.2.5 ПДР України та наявності в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП.

Частиною 1 статті 130 КУпАП передбачена відповідальність, як за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, так і за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.

За змістом п. 2.5 Правил дорожнього руху України водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Приймаючи рішення про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, суддя в оскаржуваному рішенні послався на направлення на огляд водія з метою виявлення стану сп`яніння від 05.10.2024 року, а також дані відеозапису з нагрудної камери поліцейського, як на докази винуватості останнього у порушенні ним вимог п.2.5 Правил дорожнього руху України.

Разом з тим, з дослідженого під час апеляційного розгляду відеозапису з нагрудних камер поліцейських вбачається, що вмикається камера в момент руху службового автомобіля поліцейських в четвертій смузі руху по пр.Берестейському в м. Києві за автомобілями. Під час руху працівники поліції між собою ведуть розмову, з використанням нецензурної лексики, з якої вбачається, що вони намагаються зупинити автомобіль, проте, не вказують який саме, при цьому застосовують звуковий сигнал для того, щоб інші водії надали їм можливість проїхати. Таким чином, вони наздоганяють автомобіль з іноземними номерами, при цьому, ще знаходячись в автомобілі працівники поліції називають прізвище водія « ОСОБА_1 ». Після зупинки транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 , останньому працівниками поліції підстави зупинки не називаються, разом з тим, поліцейські між собою говорять про те, що це дійсно той водій, прізвище якого називалось ними під час їзди в службовому автомобілі. Відразу після зупинки працівники поліції запитують у водія та його пасажира, які вийшли з автомобіля до працівників поліції про запах алкоголю з порожнини рота, на що пасажир вказує, що це від нього, а водій ОСОБА_1 , навпаки вказує, що він тверезий, адже, на даний час у нього в суді розглядаються справи по складених щодо нього протоколах про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП за керування в наркотичному стані. На це працівники поліції вказують, що знають про це, і що саме тому вони і зупинили знову цей автомобіль.

Поліцейський запропонував водію ОСОБА_1 пройти огляд на стан наркотичного сп`яніння в закладі охорони здоров`я, але одразу не повідомив останньому, які саме ознаки сп`яніння були ним (поліцейським) виявлені. ОСОБА_1 погодився пройти огляд, втім зауважив, що йому треба завести на вокзал свого пасажира, який запізнюється на автобус. Але, коли поліцейські повідомили, що він вже не може рухатись, то було прийнято рішення викликати таксі, що й було зроблено. Продовжуючи спілкування з водієм та пасажиром з приводу виклику таксі, поліцейський повідомив водію, що він має право відмовитися від проходження огляду, на що останній заперечив. Через деякий час поліцейський ще неодноразово пропонував ОСОБА_1 проїхати до медичного закладу, при цьому, наголошуючи водію, що він має право і не їхати до лікаря, на що ОСОБА_1 сказав, що в медичний заклад обов`язково поїде, бо на даний час він тверезий, і більш того знає, що якщо відмовиться, то за це буде ще один протокол по ст. 130 КУпАП, а він цього не хоче. Пізніше поліцейський провів огляд для визначення ознак сп`яніння, та повідомив ОСОБА_1 , що в нього зіниці ока не реагують на світло, що заперечувалось водієм, і крім того поліцейський повідомив, що якщо водій вживав наркотичні засоби до 30 днів тому, що в медичному закладі покаже позитивний результат, а тому водієві краще подумати та відмовитись, за що буде відповідальність за п. 2.5 ПДР, тобто за відмову від проходження огляду і не буде висновку, що водій перебуває у стані наркотичного сп`яніння, на що водій не погодився.

В подальшому без ввімкнення нагрудної камери поліцейський на певній відстані від ввімкненої камери поспілкувався з водієм, а повернувшись попросив колегу ще раз запропонувати ОСОБА_1 проходження огляду в медичному закладі. На висловлену в черговий раз вимогу поліцейського, ОСОБА_1 відповів, що відмовляється від проходження огляду, на що працівники поліції повідомили, що за відмову від проходження огляду буде складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП. При складанні протоколу вказали водію, що йому нереально пощастило, адже, всі складені відносно нього протоколи про адміністративне правопорушення будуть об`єднані судом в одне провадження з постановленням одного судового рішення.

З наведених даних відеозапису вбачається, що незважаючи на те, що ОСОБА_1 неодноразово погодився на пропозицію проїхати до медичного закладу, поліцейський, в порушення п.9 Розділу ІІ Інструкції не доставив його до медичного закладу та через деякий час, поспілкувавшись без камери з водієм, повторно запропонував пройти відповідний огляд на стан сп`яніння у медичному закладі, на що ОСОБА_1 відмовився.

Законом України «Про Національну поліцію» на працівників поліції покладено обов`язки саме попереджати та запобігати вчиненню адміністративних правопорушень, а не підбурювати осіб до їх вчинення, видаючи такі дії за законні права громадян, з метою подальшого складання стосовно них протоколу про адміністративне правопорушення.

Законодавством не тільки не передбачено права водія відмовитися від проходження огляду на стан сп`яніння, але, більш того, встановлено обов`язок водія пройти такий огляд на вимогу працівника поліції. Таким чином, дії працівника патрульної поліції, які виразились, зокрема, у тому, що він роз`яснював особі його право відмовитись від проходження огляду на стан сп`яніння, тобто здійснював роз`яснення особі, яка притягується до адміністративної відповідальності, прав, які законодавством не передбачені, по суті вчинені з метою спонукання особи до висловлення відмови від проходження огляду.

Таким чином, сама пропозиція інспектора відмовитись від проходження огляду, поряд з вимогою про проходження огляду на стан сп`яніння у відповідності до п.2.5 ПДР України, свідчить про провокацію з боку працівників поліції.

Більш того, відповідно до даних відеозапису вбачається, що вже під час складання протоколу про адміністративне правопорушення працівник поліції для зазначення підстав зупинки запропонував своєму колезі винести щодо ОСОБА_1 постанову за ст. 126 КУпАП, тобто керування транспортним засобом без чинного страхового поліса обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності, що й було зроблено. А в подальшому, на запитання ОСОБА_1 під час складання протоколу чи не могли б вони його все таки відвести до медичного закладу, адже він не має ознак наркотичного сп`яніння, працівник поліції вказує, що після складання всіх матеріалів, ОСОБА_1 може самостійно пройти огляд на стан сп`яніння у лікаря нарколога. Проте, такі роз`яснення поліцейського також не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Окрім того, даними відеозапису підтверджується ще й порушення працівниками поліції вимог ст. 266 КУпАП щодо відсторонення водія від керування транспортним засобом.

Вказані дії є неприпустимими для представника влади, оскільки поліцейський відповідно до покладених на нього завдань, згідно п.1 ч.1 ст.23 Закону України "Про Національну поліцію" повинен першочергово здійснюватипревентивну та профілактичну діяльність, спрямовану на запобігання вчиненню правопорушень, а не провокувати на вчинення правопорушення.

У своїх рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978 року, «Коробов проти України» від 21.10.2011 року Європейський суд з прав людини наголошує, що при оцінці доказів суд застосовує критерій доведення вини особи «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.

Таким чином, за обставин встановлення в діях поліцейських схиляння особи до відмови від проходження огляду, сам по собі відеозапис не може бути беззаперечним доказом вини особи в тому діянні, оскільки не являє собою імперативного факту доведеності вини особи, тобто не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом».

Відповідно, дані, зазначені у протоколі про адміністративне правопорушення, зважаючи на встановлені апеляційним судом обставини, не можуть вважатися належнимта допустимимдоказом, якийбидоводиввинуватість ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення.

Отже, переглядаючи справу в межах доводів поданої апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що матеріали справи про адміністративне правопорушення не містять достатніх, переконливих та належних доказів, які б «поза розумним сумнівом» підтверджували вину водія ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП.

На підставі викладеного, оскаржувана постанова судді Святошинського районного суду м. Києва від 11 грудня 2024 року року про визнання ОСОБА_1 винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, не може вважатися законною і обґрунтованою та підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю в його діях складу даного адміністративного правопорушення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 294 КУпАП,-

п о с т а н о в и л а:

Клопотання захисника Ткача А.Г. - задовольнити.

Поновити захиснику Ткачу А.Г. в інтересах ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження Святошинського районного суду м. Києва від 11 грудня 2024 року.

Апеляційну скаргу захисника Ткача А.Г. в інтересах ОСОБА_1 - задовольнити.

Постанову судді Святошинського районного суду м. Києва від 11 грудня 2024 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.130 КУпАП, і накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік, - скасувати.

Провадження у справі про притягнення до відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП - закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП - у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з моменту її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Л.І. Кепкал