Номер провадження: 33/813/270/25
Головуючий у першій інстанції Сувертак І.В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.02.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі судді Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря Малюти Ю.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Суворовського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2024 року у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ч.1 ст. 130 КУпАП,

встановив:

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №125647, 08 вересня 2024 року біля 22 год. 35 хв., ОСОБА_1 , рухаючись в м. Одесі по вул. Семена Палія, 109, керував транспортним засобом - автомобілем марки «Сitroen c-elysee», номерний знак НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з ротової порожнини, почервоніння очей, невнятна мова. Від проходження медичного огляду на стан сп`яніння у встановленому порядку відмовився, відмова зафіксована на ПВР №471803.

Постановою Суворовського районного суду м.Одеси від 02 грудня 2024 року за вчинення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в дохід держави у розмірі 17000 гривень 00 коп., з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік. Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , судовий збір на користь Державної судової адміністрації України в розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 605 грн. 60 коп.

Не погодившись з наведеною постановою суду, 17 грудня 2024 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на її незаконність, просить суд поновити пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження постанови Суворовського районного суду м.Одеси від 02 грудня 2024 року, скасувати вказану постанову та провадження у справі закрити.

Обґрунтовуючи поважність причини пропуску строку на апеляційне оскарження, ОСОБА_1 посилається на те, що він не мав можливості бути присутнім у судовому засіданні, оскільки виконував волонтерські зобов`язання та затримався на території з відсутнім мобільним покриттям. Копію зазначеної постанови було отримано його представником лише 09 грудня 2024 року.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що матеріали справи не місять доказів, які вказують на винуватість ОСОБА_1 та застосування до нього адміністративного стягнення. Суд першої інстанції безпідставно зазначив, що відповідно до ст. 251 КУпАП, відеофіксація є одним із доказів винуватості ОСОБА_1 , так як саме ця відеофіксація доказу, що все що з ним проводили працівники поліції, проходило з порушенням конституційних його прав і інтересів, про що він не міг знати, оскільки в юриспруденції необізнаний. Суд не віднісся критично до відеофіксації, де ОСОБА_1 , без понятих, які б могли підтвердити те, що саме ті обставини, на які вказує правопорушник, є дійсними. Також суд не звернув уваги, що фактично ОСОБА_1 діє під тиском та намагається захистити свої права; суд не звернув уваги на пояснення ОСОБА_1 , що він має право на захист, що підтверджується заявою захисника про надання матеріалів для огляду. Саме безпідставна причина зупинки та запити ОСОБА_1 про причину його зупинення, викликали обурення та незадоволення у працівників поліції, які сформували протокол лише за власним упередженим розумінням. Більше того, як зазначає, скаржник, в протоколі про адміністративне правопорушення зазначено, що ОСОБА_1 відмовився від проходження медичного огляду на стан алкогольного спяніння в закладі охорони здоров`я, однак вказані матеріали справи не містять навіть направлення ОСОБА_1 до найближчого закладу охорони здоров`я з метою проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння.

Скаржник зазначає, що фактично лише єдиним доказом того, що водій ОСОБА_1 нібито керував автомобілем в стані алкогольного сп`яніння є протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №125647 від 08.09.2024, який він навіть не отримував.

Щодо подій, які відбувалися 08.09.2024, то дійсно він керував транспортним засобом в цей день, в нього видався тяжкий день в стресі, через поховальні події. Однак на протязі тривалого часу ОСОБА_1 не вживає алкоголь, оскільки має тяжке захворювання, про що він повідомив працівників патрульної поліції.

В судовому засіданні адвокат Ільченко Н.С., діючий від імені ОСОБА_1 , підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Щодо клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Так, статтею 294 КУпАП передбачено, що постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених ч.5 ст. 7 та ч.1 ст. 287 цього Кодексу.

Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Пропущений особою строк на апеляційне оскарження поновляється судом лише за наявності належним чином мотивованого клопотання, у якому повинні бути викладені обставини, що слугували поважними причинами пропуску такого строку, а також обґрунтування того, в чому саме полягає поважність причин пропуску цього строку та яким саме чином такі обставини могли завадити особі оскаржити постанову суду в передбачений законом строк.

Копію оскаржуваної постанови захисником Ільченко Н.С. було отримано 11.12.2024, що підтверджується матеріалами справи. (а.с. 19)

З апеляційною скаргою ОСОБА_1 звернувся 17.12.2024 (а.с. 20).

За таких обставин, ОСОБА_1 був позбавлений можливості своєчасно подати апеляційну скаргу на постанову суду першої інстанції, а тому клопотання про поновлення строку підлягає задоволенню.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а постанова суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 130 КУпАП керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, тягнуть за собою накладення штрафу на водіїв у розмірі шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік і на інших осіб - накладення штрафу в розмірі шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

За змістом п.2.5 ПДР водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Виконання даного пункту Правил дорожнього руху є обов`язком водія, а не його правом, за відмову від виконання якого передбачена адміністративна відповідальність, незалежно від того водій перебував у стані сп`яніння чи ні.

Факт вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, підтверджується:

- протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №125647 від 08.09.2024 (а.с.1);

- довідкою про отримання особою посвідчення водія (а.с. 2);

- довідкою про наявність повторності вчинення адміністративного правопорушення (а.с. 3);

- направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування піл впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (а.с. 4);

- відеозаписами з портативного відеореєстратора № 471803 якими зафіксовано події викладені в протоколі, у тому числі факт відмови ОСОБА_1 від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки та в медичному закладі (а.с. 5).

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають обставинам справи, наявним доказам та вимогам ст.ст. 245, 252, 280 КУпАП.

Відповідно до ст.245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови.

За змістом ст.252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

При цьому, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами (ст.251 КУпАП).

Відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, є самостійною підставою для притягнення порушника до адміністративної відповідальності.

У доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 вказує, що матеріали справи не містять направлення на медичний огляд, що спростовується в матеріалами справи.

В матеріалах справи міститься направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування піл впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, яким зафіксовано факт відмови від проходження огляду. (а.с. 4)

Як було встановлено апеляційним судом під час дослідження відеозапису на DVD-R диску з місця події з нагрудних камер працівників поліції, який долучено до матеріалів справи, з якого вбачається, що працівниками поліції при складанні протоколу стосовно ОСОБА_1 дотримано вимог чинного законодавства щодо порядку освідування водія, який керував транспортним засобом, на стан алкогольного сп`яніння та зафіксовано факт відмови ОСОБА_1 від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння.

Крім того, з вказаного запису вбачається, що працівниками поліції було запропоновано ОСОБА_1 пройти огляд на стан сп`яніння на місці зупинки, від чого останній відмовився, та в подальшому запропонували проїхати до закладу охорони здоров`я, однак останній відмовився, та йому було повідомлено, що відносно нього буде складено протокол про адміністративне правопорушення за ст. 130 КУпАП.

Щодо посилання апелянта на те, що під час огляду на стан сп`яніння проводиться в присутності двох свідків, апеляційний суд вважає вказані доводи неспроможними з огляду на наступне.

Згідно ст. ст. 31, 40 Закону України «Про Національну поліцію» поліція може застосовувати технічні прилади і технічні засоби, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису; а також використовувати інформацію, отриману з фото- і відеотехніки, що перебуває в чужому володінні, з метою запобігання правопорушенню, виявлення або фіксування правопорушення, охорони та захисту публічної безпеки, особистої безпеки осіб і власності від протиправних посягань, а також забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Положеннями Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 18 грудня 2018 року № 1026, передбачено певний порядок застосування поліцейськими відеореєстраторів та портативних відеореєстраторів як пристроїв, призначених для запису, зберігання та відтворення відеоінформації, технічні характеристики та особливості конструкції яких дають змогу закріпити їх на службовому автомобілі або на форменому одязі поліцейського.

Розділом Х Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.11.2015 № 1395, визначено особливості оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена статтею 130 КУпАП, згідно п. 4 якого огляд на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків.

Наявні матеріали відеозапису долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення.

До матеріалів справи долученні відеозаписи з портативних відеореєстраторів № 471803, посилання на які містяться в протоколі серії ЕПР1 №125647 від 08.09.2024.

Враховуючи те, що обставини, викладені в протоколі ЕПР1 №125647 від 08.09.2024, фіксувалися спеціальними технічними засобами, працівники поліції, в силу вимог ст. 266 КУпАП України та Інструкції № 1395 від 07.11.2015, не були зобов`язані залучати свідків для підтвердження факту відмови від проходження медичного огляду.

Тому з огляду на наявність в матеріалах справи вищевказаних відеозаписів, які долученні до протоколу про адміністративне правопорушення, залучення свідків в даному випадку було не обов`язковим.

Отже, з досліджених вище апеляційним судом відеозаписів та події зафіксовані на відеозаписах свідчать про свідому та чітку відмову від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння.

Крім того, відеозапис, долучений до справи, містить фіксацію подій в обсязі, який надає підстави вважати встановленим факт вчинення адміністративного правопорушення.

З відеозапису події, який досліджений апеляційним судом не встановлено факту тиску з боку поліцейських на ОСОБА_1 .

Надання висновку спеціаліста від 20.01.2025 про хворобу, яка виключає можливість вживання алкоголю не може бути підставою скасування постанови суду, оскільки на склад правопорушення, що інкримінується ОСОБА_1 відмова від проходження огляду, мотиви відмови не впливають.

Щодо доводів про порушення права ОСОБА_1 , у тому числі, права на захист під час складання протоколу, апеляційний суд вважає, що вони не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції та спростовуються наявним протоколом, в якому про права та обов`язки, передбачені ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП, було роз`яснено працівниками поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення, що підтверджується відеозаписом з місця події.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2007 року у справі «О' Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, підтверджується, доказами, які досліджувались в суді першої інстанції та перевірені апеляційним судом.

Таким чином, вищевказані доводи апеляційної скарги стосовно того, що оскаржувана постанова підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі не підлягають задоволенню.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення щодо винуватості ОСОБА_1 у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, яке підтверджується належними, допустимими, достатніми доказами, які доповнюють один одного та були дослідженими під час розгляду матеріалів адміністративної справи та узгоджуються із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту» (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року).

Порушень норм процесуального або матеріального права не встановлено під час апеляційного перегляду, постанова суду є законною та обґрунтованою і такою, що відповідає фактичним обставинам справи.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи справу, дійшов правильного висновку про винуватість ОСОБА_1 у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП України. Підстави для скасування або зміни постанови суду першої інстанції відсутні.

Виходячи з вищезазначеного, апеляційний суд вважає, що постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою. Підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Відповідно п.1 ч.8 ст.294 КУпАП, за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін.

Керуючись ст.ст. 7, 294 КУпАП, апеляційний суд

постановив:

Поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження постанови Суворовського районного суду м.Одеси від 02 грудня 2024 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Суворовського районного суду м.Одеси від 02 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя

Одеського апеляційного суду Є.С. Сєвєрова