КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 33/824/601/2025 Суддя суду апел. інст.- Кепкал Л.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2025 року суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду Кепкал Л.І., розглянувши матеріали справи про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою адвоката Миронової Л.О. в інтересах ОСОБА_1 на постанову судді Печерського районного суду м. Києва від 13 лютого 2024 року щодо

ОСОБА_1 , громадянки України, директора Департаменту обліку та супроводження операцій АТ «КРИСТАЛБАНК», яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , за ч. 1 ст. 185-13 КУпАП,

в с т а н о в и л а:

Постановою судді Печерського районного суду м. Києва від 13 лютого 2024 року ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 185-13 КУпАП, та застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави в розмірі 4 250 гривень, зі стягненням судового збору на користь держави у розмір 605 грн. 60 коп.

Згідно постанови судді, ОСОБА_1 14.12.2023, будучи директором Департаменту обліку та супроводження операцій АТ «КРИСТАЛБАНК», за адресою: м. Київ, вул. Мечникова, 3, всупереч вимогам п. 3 ч. 1 ст. 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність», підписала лист-відповідь від 14.12.2023 № 6726/0/1-23, у якому не надала (відмовилась надати) Бюро економічної безпеки України інформацію на запит керівника Територіального управління Бюро економічної безпеки у м. Києві ОСОБА_2 від 08.12.2023 № 23.24/2.2/26326-23.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції, адвокат Миронова Л.О. в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення судді, просить скасувати постанову Печерського районного суду м. Києва від 13 лютого 2024 року та закрити провадження у справі з підстав відсутності складу адміністративного правопорушення.

Крім того, апелянт просить поновити строк на апеляційне оскарження постанови судді Печерського районного суду м. Києва від 13 лютого 2024 року, мотивуючи клопотання тим, що ОСОБА_1 не викликалась в судове засідання у встановленому законом порядку. Відразу після виявлення ОСОБА_1 призначення судового засідання 15.02.2024 адвокатом було подано заперечення на протокол від 18.12.2023 та клопотання про розгляд справи в присутності ОСОБА_1 . Натомість, як стало відомо 19.11.2024, 13.02.2024 було винесено і тільки 04.10.2024 було опубліковано постанову. Оскаржувана постанова не вручалась ОСОБА_1 ані в порядку встановленому законом, ані будь-яким іншим чином.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги захисник вказує, що ОСОБА_1 на момент підписання відповіді на запит Територіального управління БЕБ в місті Києві, працювала на посаді директора Департаменту обліку та супроводження операцій АТ «КРИСТАЛБАНК».

Відповідно до ч. 8 ст. 7 ЗУ «Про бюро економічної безпеки України» отримання від банків інформації, що містить банківську таємницю, здійснюється в порядку та обсязі, визначених КПК України, ЗУ «Про банки і банківську діяльність». Отже, як зазначає захисник, Закон про бюро економічної безпеки не регламентує порядок розкриття інформації, що містить банківську таємницю, він не встановлює спеціальні норми права з питання розкриття банківської таємниці, а лише містить бланкетну (відсилочну) на іншу норму спеціального закону, а саме Закону України «Про банки і банківську діяльність». Спеціальним нормативним актом - законом, що регулює діяльність банків, зберігання та розкриття інформації, що містить банківську таємницю є тільки ЗУ «Про банки і банківську діяльність».

Згідно зі ст. 60 Закону України "Про банки і банківську діяльність" інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним або стала відомою третім особам при наданні послуг банку або виконанні функцій, визначених законом, а також визначена у цій статті інформація про банк є банківською таємницею.

Крім того, як зазначає апелянт, ЗУ «Про банки і банківську діяльність» надає право на отримання інформації за підписом керівника саме Бюро економічної безпеки України, не його територіальних управлінь. У зв`язку із цим, враховуючи надання Законом про банки права саме Бюро економічної безпеки України на отримання інформації, що містить банківську таємницю, складання протоколу від 18.12.2023 щодо нібито вчинення адміністративного порушення за ст. 185-13 КУпАП у зв`язку із законною відмовою Банку у наданні відповіді на запит ТУ БЕБ у м. Києві, наданого за підписом керівника ТУ БЕБ у м. Києві, як і винесення оскаржуваної постанови суду є незаконним, безпідставним та необґрунтованим.

В підтвердження того, що правовідносини з приводу розкриття банківської таємниці не регламентуються законом про БЕБ, Банком, окрім пояснень з посиланням на прямі норми Закону України «Про банки і банківську діяльність», було долучено до відповіді на вказаний вище запит ТУ БЕБ м. Києва до заперечень на протокол від 18.12.2023 та заперечень, що були подані Печерському районному суду міста Києва офіційну позицію Національного банку України, який на виконання статті 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» надав роз`яснення про порядок застосування п. З ч. 1 статті 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність» в листі від 30.12.2022 № 18-0006/91088 та повідомив, що інформація щодо юридичних та фізичних осіб, що становить банківську таємницю, розкривається банками посадовій особі, яка очолює Державне бюро розслідувань, Національне антикорупційне бюро України, Бюро економічної безпеки України. Антимонопольний комітет України, Національне агентство з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів або заступнику цієї посадової особи.

Крім того, як вказує апелянт, відповідно до рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2024 у справі № 910/15150/23, з урахуванням постанови Верховного Суду від 06.08.2024, судами було проаналізовано вимоги ст. З ч. 1 статті 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та зроблено вірні правові висновки про те, що Закон України «Про банки і банківську діяльність» є спеціальним та вимоги статті 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність» про право органів державної влади на отримання інформації можуть бути реалізовані в порядку прямо визначеному цією нормою і якщо нею не передбачено право територіальних підрозділів відповідних органів отримувати інформацію, що містить банківську таємницю, то розширення такої норми за рахунок вільного тлумачення тощо є протизаконним.

Складення завідомо безпідставного протоколу працівниками ТУ БЕБ в місті Києві на працівника Банку, що належним чином виконала вимоги ЗУ «Про банки і банківську діяльність», та підтримання такого протоколу судом в своїй постанові, є порушенням закону та свавільним однобічним прочитанням неспеціального відносно порядку розкриття інформації, що містить банківську таємницю, закону.

Таким чином, як вказує апелянт, суд першої інстанції посилаючись в оскаржуваній постанові, на п. 10 ст. 8 Закону України «Про Бюро економічної безпеки», яка в частині розкриття БЕБ інформації, що містить банківську таємницю, не регулює це та містить відсилочну норму на спеціальний закон - Закон України «Про банки і банківську діяльність», яким в свою чергу не передбачено розкриття такої інформації територіальним органам БЕБ, дійшов до хибного та безпідставного висновку, що розкриття такої таємної інформації територіальним органам БЕБ є законним та таким, що передбачено законом.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника Миронової Л.О., яка просила задовольнити апеляційну скаргу з підстав у ній наведених,перевіривши матеріали справи вважаю, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Щодо питання про поновлення строку на оскарження постанови, то слід зазначити, що як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_1 не викликалась в судове засідання у встановленому законом порядку. Відразу після виявлення ОСОБА_1 призначення судового засідання 15.02.2024 адвокатом було подано заперечення на протокол від 18.12.2023 та клопотання про розгляд справи в присутності ОСОБА_1 . Натомість, як стало відомо 19.11.2024, 13.02.2024 було винесено і тільки 04.10.2024 було опубліковано постанову, яка не вручалась ОСОБА_1 у встановленому законом порядку. У зв`язку з викладеним, з метою забезпечення реалізації права на апеляційний перегляд судового рішення, вважаю, що строк апеляційного оскарження постанови судді Печерського районного суду м. Києва від 13.02.2024 слід поновити.

По суті апеляційної скарги слід зазначити, що у відповідності до ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна чи необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління, і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

В силу ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Отже, при розгляді справи про адміністративне правопорушення, у відповідності з вимогами ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинене таке правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Проте, цих вимог закону дотримано не було, внаслідок чого суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні нею адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 183-13 КУпАП.

Так, з матеріалів провадження вбачається, що на адресу АТ «КРИСТАЛБАНК» надійшов запит за підписом керівника Територіального управління Бюро економічної безпеки у м. Києві ОСОБА_2 від 08.12.2023 № 23.24/2.2/26326-23 про надання інформації, що містить банківську таємницю.

В свою чергу, листом за підписом директора Департаменту обліку та супроводження операцій АТ «КРИСТАЛБАНК» ОСОБА_1 відмовлено у наданні запитуваної інформації з посиланням на положення п. 3 ч. 1 ст. 62 Закону України "Про банки і банківську діяльність" щодо органів, яким може розкриватися банківська таємниця та посилання на невідповідність вимогам Закону запиту ТУ БЕБ у м. Києві.

Відповідно до ч. 8 ст. 7 ЗУ «Про бюро економічної безпеки України» отримання від банків інформації, що містить банківську таємницю, здійснюється в порядку та обсязі, визначених КПК України, ЗУ «Про банки і банківську діяльність».

Сам ЗУ «Про бюро економічної безпеки України» не регламентує порядок розкриття інформації, що містить банківську таємницю, а фактично містить посилання на спеціальний закон, а саме, Закон України « Про банки і банківську таємницю».

Відповідно до норм Закону, банк гарантує таємницю банківського рахунка, операцій за рахунком і відомостей про клієнта.

Відомості про операції та рахунки можуть бути надані тільки самим клієнтам або їхнім представникам. Іншим особам, у тому числі органам державної влади, їхнім посадовим і службовим особам, такі відомості можуть бути надані виключно у випадках та в порядку, встановлених законом про банки і банківську діяльність.

Згідно зі ст. 60 Закону України "Про банки і банківську діяльність" інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним або стала відомою третім особам при наданні послуг банку або виконанні функцій, визначених законом, а також визначена у цій статті інформація про банк є банківською таємницею.

Банківською таємницею, зокрема, є відомості про банківські рахунки клієнтів, інформація про операції, проведені на користь чи за дорученням клієнта, вчинені ним правочини.

Національний банк України видає нормативно-правові акти з питань зберігання, захисту, використання та розкриття інформації, що становить банківську таємницю, та надає роз`яснення щодо застосування таких актів.

Положення інших законів України щодо обсягу та порядку розкриття інформації, що становить банківську таємницю, діють у частині, що не суперечить цьому Закону.

Отже, з аналізу вказаної вище норми вбачається, що норми інших законів з питання розкриття банківської таємниці, не можуть превалювати над нормами закону про банки, зокрема, що стосується інформації, яка містить банківську таємницю.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 62 Закону України "Про банки і банківську діяльність" інформація щодо юридичних та фізичних осіб, що становить банківську таємницю, розкривається банками органам прокуратури України, Служби безпеки України, Державному бюро розслідувань, органам Національної поліції України, Національному антикорупційному бюро України, Бюро економічної безпеки України, Антимонопольному комітету України, Національному агентству з питань запобігання корупції, Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, - на їхні запити щодо банківських рахунків клієнтів та операцій, проведених на користь чи за дорученням клієнта, у тому числі операцій без відкриття рахунків, а саме відомості на конкретно визначену дату або за конкретний проміжок часу та стосовно конкретної юридичної або фізичної особи, фізичної особи - підприємця про: наявність рахунків, номери рахунків, залишок коштів на рахунках, операції списання з рахунків та/або зарахування на рахунки, призначення платежу, ідентифікаційні дані контрагента (для фізичних осіб - прізвище, ім`я та по батькові, ідентифікаційний номер платника податку; для юридичних осіб - повне найменування, ідентифікаційний код у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань), номер рахунку контрагента та код банку контрагента.

Згідно з частиною другою статті 62 Закону України "Про банки і банківську діяльність" вимоги до форми та змісту запиту на отримання інформації, що становить банківську таємницю, у тому числі до запитів органів державної влади, їх посадових і службових осіб, встановлюються Національним банком України.

Згідно з пунктом 6 Глави 3 Правил зберігання, захисту, використання та розкриття банківської таємниці, затверджених постановою Правління Національного банку України від 14 липня 2006 року № 267, запит органу державної влади, його посадових і службових осіб на отримання інформації, що становить банківську таємницю, має відповідати таким вимогам:

1) викладений на бланку державного органу встановленої форми або надісланий в електронному вигляді;

2) наданий за підписом керівника державного органу (чи його заступника), скріплений гербовою печаткою, або підписаний кваліфікованим електронним підписом керівника державного органу (чи його заступника);

3) містити передбачені Законом про банки підстави для отримання цієї інформації;

4) містити посилання на норми закону, відповідно до яких державний орган має право на отримання такої інформації.

Згідно з пунктом 10 Глави 3 зазначених вище Правил банк відмовляє в розкритті інформації, що становить банківську таємницю, якщо за своєю формою або змістом запит відповідного державного органу не відповідає вимогам пунктів 6 - 8 глави 3 цих Правил.

Пунктом 6 Глави 3 Правил зберігання, захисту та розкриття банківської таємниці, затверджених постановою Правління Національного банку України від 14 липня 2006 року № 267, зазначено, що запит органу державної влади, має бути наданий за підписом керівника державного органу ( чи його заступника).

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) інформація щодо юридичних та фізичних осіб, що становить банківську таємницю, розкривається банками органам прокуратури України, Служби безпеки України, Державному бюро розслідувань, органам Національної поліції України, Національному антикорупційному бюро України, Бюро економічної безпеки України, Антимонопольному комітету України, Національному агентству з питань запобігання корупції, Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, - на їхні запити щодо банківських рахунків клієнтів та операцій, проведених на користь чи за дорученням клієнта, у тому числі операцій без відкриття рахунків, а саме відомості на конкретно визначену дату або за конкретний проміжок часу та стосовно конкретної юридичної або фізичної особи, фізичної особи - підприємця про: наявність рахунків, номери рахунків, залишок коштів на рахунках, операції списання з рахунків та/або зарахування на рахунки, призначення платежу, ідентифікаційні дані контрагента (для фізичних осіб - прізвище, ім`я та по батькові, ідентифікаційний номер платника податку; для юридичних осіб - повне найменування, ідентифікаційний код у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань), номер рахунку контрагента та код банку контрагента.

Відтак, наведеною нормою виділено три органи державної влади, органи (територіальні підрозділи ) яких мають право на отримання інформації, що містить банківську таємницю - це органи прокуратури України, Служби Безпеки та Національної поліції України.

Відповідно до частини 6 статті 4 Закону України «Про банки і банківську діяльність» Національний банк України здійснює регулювання та банківський нагляд відповідно до положень Конституції України, цього Закону, Закону України "Про Національний банк України", інших законодавчих актів України та нормативно-правових актів Національного банку України.

Національний банк України, який на виконання статті 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» надав роз`яснення про порядок застосування п. 3 ч. 1 статті 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність» в листі від 30.12.2022 № 18-0006/91088 та повідомив, що інформація щодо юридичних та фізичних осіб, що становить банківську таємницю, розкривається банками посадовій особі, яка очолює Державне бюро розслідувань, Національне антикорупційне бюро України, Бюро економічної безпеки України, Антимонопольний комітет України, Національне агентство з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів або заступнику цієї посадової особи.

Аналіз вказаних вище норм дає підстави вважати, що Закон України "Про банки і банківську діяльність" надає право на отримання інформації за підписом керівника саме Бюро економічної безпеки України, а не його територіальних управлінь.

Отже, як правильно зазначає апелянт, суд першої інстанції посилаючись в оскаржуваній постанові, на п. 10 ст. 8 Закону України «Про Бюро економічної безпеки», яка в частині розкриття БЕБ інформації, що містить банківську таємницю, не регулює це та містить відсилочну норму на спеціальний закон - Закон України «Про банки і банківську діяльність», яким в свою чергу не передбачено розкриття такої інформації територіальним органам БЕБ, дійшов до хибного та безпідставного висновку, що розкриття такої таємної інформації територіальним органам БЕБ є законним та таким, що передбачено законом.

Таким чином, переглядаючи справу в межах доводів поданої апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що матеріали справи про адміністративне правопорушення не містять достатніх, переконливих та належних доказів, які б «поза розумним сумнівом» підтверджували вину водія ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 185-13 КУпАП.

На підставі викладеного, оскаржувана постанова судді Печерського районного суду м. Києва від 13 лютого 2024 року року про визнання ОСОБА_1 винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185-13КУпАП, не може вважатися законною і обґрунтованою та підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю в її діях складу даного адміністративного правопорушення.

На підставі наведеного та керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

п о с т а н о в и л а:

Клопотання адвоката Миронової Л.О. в інтересах ОСОБА_1 - задовольнити.

Поновити адвокату Мироновій Л.О. в інтересах ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження постанови Печерського районного суду м. Києва від 13 лютого 2024 року.

Апеляційну скаргу адвоката Миронової Л.О. в інтересах ОСОБА_1 - задовольнити.

Постанову судді Печерського районного суду м. Києва від 13 лютого 2024 року, якою ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 185-13 КУпАП, та застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави в розмірі 4 250 гривень - скасувати.

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за ч. 1 ст. 185-13 КУпАП - закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, а саме у зв`язку з відсутністю в її діях складу вказаного правопорушення.

Постанова оскарженню не підлягає.

Суддя Л.І. Кепкал