ОБОЛОНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30.01.2025 Оболонський районний суд міста Києва у складі головуючого судді Касьян А.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 про виправлення описки у постанові Оболонського районного суду міста Києва від 18.11.2024 стосовно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ст. 124 КУпАП,

за участю заявника, - ОСОБА_1 ,

в с т а н о в и в :

Відповідно до постанови Оболонського районного суду міста Києва від 18.11.2024 провадження у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_2 за ст.124 КУпАП закрито у зв`язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення. Постановлено стягнути з ОСОБА_2 на користь держави у рахунок відшкодування витрат на залучення експерта у сумі 8 754 (вісім тисяч сімсот п`ятдесят чотири), 90 грн (висновок експерта від 30.09.2024 №СЕ-19-24/53084-І) (справа №756/13925/23, провадження №3/756/83/24).

Роз`яснено строк та порядок оскарження постанови місцевого суду до суду апеляційної інстанції.

20.01.2025 ОСОБА_1 (водій іншого учасника дорожньо-транспортної пригоди) звернулася до Оболонського районного суду міста Києва з заявою «про виправлення технічної помилки у судовому рішенні» та відповідно до прохальної частини заяви просить «виправити технічну помилку у постанові Оболонського районного суду міста Києва від 18.11.2024 по справі №756/13925/23, а саме вирішити питання винуватості водія ОСОБА_2 у резолютивній частині постанови».

Судом було вжито заходів щодо належного повідомлення всім учасникам судового провадження про день час і місце судового засідання. В судове засідання інші учасники справи, окрім ОСОБА_1 , не з`явилися. У своєму клопотанні від 29.01.2025 ОСОБА_2 просив проводити судовий розгляд за його відсутності та за відсутності його захисника Шеремета О.М. Від інших учасників судового провадження жодних заяв чи клопотань про відкладення судового розгляду або бажання прийняти особисту участь не надходило.

Заслухавши заявника, дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення №756/13925/23, суд приходить до такого висновку.

Відповідно ч. 1 ст. 2 КУпАП законодавство України про адміністративні правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України.

Оскільки КУпАП має карний кримінально-правовий характер, тому його процесуальні норми кореспондуються з процесуальними нормами КПК України.

Так, статтею 379 КПК України чітко встановлено підстави та порядок виправлення описок і очевидних помилок у судовому рішенні. Відповідно до вказаної норми закону суд має право за власною ініціативою або за заявою учасника кримінального провадження чи іншої заінтересованої особи виправити допущені в судовому рішенні цього суду описки, очевидні арифметичні помилки незалежно від того, набрало судове рішення законної сили чи ні (частина 1). Неприбуття в судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені, не перешкоджає розгляду питання про внесення виправлень (частина 2).

Згідно усталеної судової практики Верховного Суду, зокрема, відображеної в постанові ККС ВС від 28.10.2021 у справі №296/6496/19 незмінність судового рішення є однією з гарантій забезпечення правової визначеності, елементом стабільності судового рішення та його законної сили. Суд, який ухвалив (постановив) рішення, після його проголошення, не має права його змінити або скасувати.

Цю властивість судового рішення в праві називають «незмінністю судового рішення». Допущені в судовому рішенні помилки, внаслідок яких воно стає незаконним і необґрунтованим, виступають підставою для зміни і скасування рішення в апеляційному і касаційному порядку та у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Незмінність є елементом законної сили судового рішення суду, але не правовим наслідком набрання ним цієї сили. Вона є властивістю рішення суду як процесуального документа, як акта правосуддя, що набувається ним незалежно від набрання законної сили. Моменти набрання судовим рішенням законної сили та виникнення у нього властивості незмінності різні. Незмінним судове рішення стає ще до набрання ним законної сили. Статичний елемент законної сили судового рішення (стабільність рішення) не вичерпується виключністю та неспростовністю, а включає в себе також властивість незмінності.

Можливість усунення судом окремих недоліків свого рішення, що передбачено ст. 379 КПК України та ч. 5 ст. 371 цього Кодексу, не можна вважати його зміною. Саме тому деякі недоліки судового рішення можуть бути усунені судом, який ухвалив (постановив) рішення шляхом виправлення описок і очевидних арифметичних помилок.

Описка - це зроблена судом механічна (мимовільна, випадкова) граматична помилка в рішенні, яка допущена під час його письмово-вербального викладу (помилка у правописі, у розділових знаках тощо). При цьому, під описками слід розуміти неправильне написання слів. Виправленню підлягають лише ті описки, які мають істотний характер. До таких належить написання прізвищ та імен, адрес, найменувань речей, предметів, майна, зазначення дат та строків. Особливо це стосується резолютивної частини рішення. В резолютивній частині будь-яка описка має істотне значення, оскільки вона може ускладнити виконання в цілому судового рішення. Не є опискою граматичні помилки, які не спотворюють текст судового рішення та не призводять до його неправильного сприйняття: неправильне розташування розділових знаків, неправильні відмінки слів, застосування русизмів та діалектизмів тощо.

Арифметична помилка - це помилка у визначенні результату підрахунку: пропуск цифри, випадкова перестановка цифр, спотворення результату обчислення у зв`язку із використанням несправної техніки. Не є арифметичними помилками, а отже, не можуть бути виправлені в порядку, передбаченому коментованою статтею, застосування неправильних методик підрахунку та неправильних вихідних даних для проведення арифметичних обчислень. Помилки у тексті судового рішення, зумовлені арифметичними помилками або граматичними помилками (описками), що стосуються істотних обставин або ускладнюють виконання рішення, можуть бути усунуті судом, який ухвалив рішення. Виправлення допущених у судовому рішення описок чи арифметичних помилок допускається, якщо при цьому не зачіпається суть цього судового рішення.

Ініціатива щодо виправлення в судовому рішенні описок і арифметичних помилок може виходити від будь-кого з учасників провадження, інших заінтересованих осіб чи самого суду незалежно від того, набрало це рішення законної сили чи ні.

При цьому, згідно п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 38 КУпАП в разі, якщо справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу чи інших законів підвідомчі суду (судді), стягнення може бути накладено не пізніш як через три місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні - не пізніш як через три місяці з дня його виявлення.

Адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП за своєю правовою природою не є триваючими та є закінченим з моменту вчинення порушення учасником дорожнього руху Правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів.

Суд звертає увагу, що на сьогодні не існує єдиної усталеної судової позиції з приводу того чи потрібно визнавати в резолютивній частині постанови суду винною особу у вчиненні адміністративного правопорушення у разі закриття справи у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності та накладення адміністративного стягнення.

До прикладу, в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Щодо притягнення до адміністративної відповідальності за окремі правопорушення, пов`язані з корупцією» від 22.05.2017 №223-943/0/4-17 (далі - лист ВССУ від 22.05.2017) містяться роз`яснення про те, що вказівка законодавця у п. 7 ст. 247 КУпАП «на момент розгляду справи» означає, що провадження у справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю, якщо на початок розгляду справи закінчилися строки, встановлені ст. 38 КУпАП. При цьому, розгляд справи про адміністративне правопорушення та його закінчення не обтяжений строками, визначеними ст. 38 КУпАП, а передбачений ст. 277 КУпАП, що є гарантією всебічного, об`єктивного та повного з`ясування всіх обставин, які мають значення для вирішення справи. При цьому, якщо на момент розгляду справи в суді закінчилися строки притягнення особи до адміністративної відповідальності, то суд у разі заперечення особою своєї вини чи наявності в її діях складу адміністративного правопорушення, спочатку в повному обсязі досліджує всі обставини справи, встановлює, чи містить діяння ознаки та склад адміністративного корупційного правопорушення, чи належить особа до суб`єктів цього правопорушення, чи винна вона в його вчиненні, та лише після цього закриває провадження у справі.

Разом із тим, 07.11.2017 Науково-консультативна рада при Вищому адміністративному суді України надала Висновок «Щодо встановлення вини особи під час закриття провадження про адміністративні правопорушення у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності» (далі - висновок ККР при ВАСУ від 07.11.2017), висновки якого різняться з роз`ясненнями, що містяться в листі ВССУ від 22.05.2017.

У висновку ККР при ВАСУ від 07.11.2017 зазначено, що п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП не містить положень про наявність у суду повноважень щодо встановлення обставин вчинення адміністративного правопорушення, наявності вини особи у його вчиненні у разі закриття провадження про адміністративні правопорушення. Логічне тлумачення абз. 1 ст. 247 КУпАП дозволяє дійти висновку, що встановлення зазначених у цій статті юридичних фактів це єдина необхідна підстава для припинення будь-яких дій щодо притягнення особи до адміністративної відповідальності незалежно від встановлених будь-яких інших обставин, що підлягають з`ясуванню у процесі розгляду справи про адміністративне правопорушення (ст. 280 КУпАП), у тому числі вини особи у його вчиненні. Таким чином, поєднання закриття справи з одночасним визнанням вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення є взаємовиключними рішеннями. Прийняття двох таких взаємовиключних рішень в одній постанові про закриття справи свідчить про порушення права людини на справедливий суд, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до ст. 284 КУпАП рішенням, що доводить вину особи, є постанова про накладення адміністративного стягнення або застосування заходів впливу, умовою якої є визначення вини. Таким чином, Науково-консультативною радою при Вищому адміністративному суді України зроблено висновок, що під час закриття провадження у справах про адміністративні правопорушення у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених ст. 38 КУпАП, вина особи не встановлюється.

Ба більше, згідно висновків КАС ВС у постанові від 11.07.2018 у справі №308/8763/15-а провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочате, а розпочате підлягає закриттю у разі закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст. 38 КУпАП. При цьому, наведена норма не містить положень про наявність у суду повноважень щодо встановлення обставин вчинення адміністративного правопорушення, наявності вини особи у його вчиненні у разі закриття провадження про адміністративні правопорушення. Як зазначив Верховний Суд, логічне тлумачення абзацу першого ст. 247 КУпАП дозволяє дійти висновку, що встановлення зазначених у цій статті юридичних фактів є єдиною необхідною підставою для припинення будь-яких дій щодо притягнення особи до адміністративної відповідальності незалежно від встановлених будь-яких інших обставин, що підлягають з`ясуванню при розгляді справи про адміністративне правопорушення, у тому числі й вини особи у його вчиненні. Тобто, Верховний Суд прийшов до висновку, що при вирішенні питання про притягнення особи до адміністративної відповідальності, першочерговим є встановлення судом дотримання строку накладення адміністративного стягнення, за умови закінчення якого суд або уповноважений орган взагалі позбавлені можливості досліджувати питання про наявність в діях особи ознак адміністративного проступку.

Однак, у постанові КГС ВС від 16.04.2019 у справі №927/623/18 вказано, що з правового аналізу п. 7 ст. 247 КУпАП вбачається, що її застосування можливе лише у випадку наявності вини особи у вчиненні правопорушення, адже у разі відсутності вини особи провадження у справі підлягає припиненню на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП через відсутність події і складу адміністративного правопорушення, відтак така обставина як закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених ст. 38 КУпАП, не є реабілітуючою, тобто не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи.

У постанові КЦС ВС від 29.04.2020 (справа №686/4557/18) суд касаційної інстанції дотримується такої правової позиції, згідно з якою закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених ст. 38 КУпАП, не є реабілітуючою обставиною, тобто не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні адміністративного правопорушення.

Водночас, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 02.02.2023 у справі №735/1121/20 (провадження №13-26кс22) розглянула питання тлумачення змісту ч. 2 ст. 49 КК України щодо звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності. ВП ВС зауважила, що друге речення ч. 2 ст. 49 КК України не містить прямої вказівки щодо строків давності, на які необхідно орієнтуватися після відновлення їх перебігу. Недостатня визначеність формулювання ч. 2 ст. 49 КК України зумовлює суперечливе розуміння змісту правової норми і викликає питання як саме розглядати наведені в третьому реченні загальні строки: 1) як такі, що беззастережно застосовуються замість передбачених у ч. 1 ст. 49 КК України диференційованих строків у всіх випадках ухилення особи від досудового розслідування або суду й наступного з`явлення її із зізнанням чи затримання; 2) як альтернативні, тобто такі, що не виключають застосування диференційованих строків і замінюють їх лише в окремих випадках.

Відповідно до висновків ВП ВС реалізація принципу гуманізму під час тлумачення та застосування конкретного положення закону про кримінальну відповідальність здійснюється за правилом: якщо відповідне положення містить елемент невизначеності й вона не може бути усунута з урахуванням інших конкретних чи загальних положень, таке положення має застосовуватися за найбільш сприятливим для особи варіантом з усіх можливих.

Враховуючи наявність вищевказаної юридичної невизначеності, суд звертає увагу на те, що в рішенні Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 у справі «ЩОКІН ПРОТИ УКРАЇНИ» визначено концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні; відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу «якість закону»; якщо в національному законодавстві допущено неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, то національні органи мають застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід, тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

Водночас, приймаючи рішення у цій справі, суд керувався правовим аналізом положень законодавства України (КУпАП та інших законів України), та прийшов до висновку, що закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення з підстав закінчення строків, передбачених ст. 38 КУпАП, можливо лише за умови встановлення факту вчинення особою протиправної дії чи бездіяльності, що підпадають під визначені законом ознаки адміністративного правопорушення.

Так, ст. 280 КУпАП встановлює обов`язок при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати низку обставин, в тому числі, чи винна особа в його вчиненні. Водночас ст. 284 КУпАП не передбачає обмежень щодо встановлення вини особи при винесенні постанови про закриття справи.

Крім того, на думку суду, з положень ст. 38 КУпАП вбачається, що їх застосування можливе лише у випадку наявності вини особи у вчиненні правопорушення, адже у разі відсутності вини особи в порушенні провадження у справі підлягає припиненню на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП через відсутність події і складу адміністративного правопорушення. Отже, така обставина, як закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених КУпАП, не є реабілітуючою, тобто не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в порушенні закону.

Виходячи з формулювання ст. 38 КУпАП «строки накладення адміністративного стягнення», таке стягнення накладається лише на винну особу. Відповідно, і застосування цієї норми (можливість застосування строків накладення адміністративного стягнення) повинно відбуватись лише у випадку встановлення вини особи у вчиненні правопорушення.

При цьому, з точки зору матеріального підходу реабілітуючими визнаються обставини, за яких особа вважається непричетною до адміністративного правопорушення (у зв`язку з чим відновлюються її добре ім`я, репутація), а нереабілітуючими - обставини, за яких має місце винуватість особи, але з передбачених законом підстав вона звільняється від адміністративної відповідальності. Поділ підстав закриття провадження на реабілітуючі і нереабілітуючі має, насамперед, практичне значення - щодо наслідків такої форми закінчення провадження у справі. Визнання обставини реабілітуючою та/або нереабілітуючою впливає на права та інтереси особи, зокрема, яка є потерпілою від адміністративного правопорушення.

З матеріалів справи вбачачається, що суд задля запобігання негативним наслідкам цивільно-правового характеру саме для потерпілого, враховуючи позицію особи, котра притягалася до адміністративної відповідальності, про повне невизнання винуватості, допитавши учасників провадження, провівши інженерно-транспортну експертизу в цій справі, дослідивши обставини справи, встановив фабулу адміністративного правопорушення та сформулював об`єктивну сторону з посиланням на пункт Правил дорожнього руху, що є обов`язковим у зв`язку з бланкетністю диспозиції ст. 124 КУпАП.

Крім того, суд, проаналізувавши докази у справі з точки зору їх об`єктивності та достатності, дійшов висновку, що водій ОСОБА_2 порушив вимоги підпункту «б» пункту 2.3. та пункту 16.11. Правил дорожнього руху, внаслідок чого 12.10.2023 о 22:20 по просп. Степана Бандери, 36 у м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода між транспортним засобом марки BMW 530d (д.н.з. НОМЕР_1 ) під керуванням ОСОБА_2 та транспортним засобом BMW 328і (д.н.з. НОМЕР_2 ) під керуванням ОСОБА_1 за вини водія ОСОБА_2 , дії якого судом кваліфіковано за ст. 124 КУпАП, як «порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів», про що суд зазначив у мотивувальній частині судового рішення, тобто суд дотримався послідовної позиції щодо необхідності встановлення обставин вчинення особою адміністративного правопорушення за ст. 124 КУпАП.

Натомість, аналіз судової практики, який свідчить про неоднаковий підхід судів до вирішення питання щодо встановлення вини особи та закриття провадження про адміністративні правопорушення у зв`язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення, передбачених ст. 38 КУпАП, та відсутність сформованої правової позиції найвищого суду в системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, що визначені процесуальним законом, стосовно законності та/або незаконності визнання особи, щодо якої складено протокол про адміністративне правопорушення, винною у резолютивній частині судового рішення в разі закінчення строку накладення адміністративного стягнення у справах про адміністративні правопорушення, не свідчить про наявність обґрунтованих підстав для зміни прийнятого судом рішення шляхом внесення виправлення в судове рішення через допущену, на думку заявника, технічну помилку та незазначення в резолютивній частині судового рішення про визнання винуватим ОСОБА_2 за ст. 124 КУпАП.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 11.02.2021 у справа №11-1219сап19, від 02.09.2021 у справі №11- 97сап20 зазначає, що відсутність чітко встановленого законом порядку розгляду справ про адміністративне правопорушення та неузгодженість його елементів дає можливість свободи суддівського розсуду, тобто можливість судді обирати (визначати) найбільш оптимальний варіант рішення (дії) з кількох юридично допустимих його (її) варіантів.

Таким чином, суд приходить до висновку, що в задоволенні заяви «про виправлення технічної помилки у судовому рішенні», зокрема, в резолютивній частині постанови Оболонського районного суду міста Києва від 18.11.2024 по справі №756/13925/23 та вирішення питання про винуватість водія ОСОБА_2 за ст. 124 КУпАП слід відмовити, оскільки на переконання суду, таке передбачає фактично внесення змін до змісту резолютивної частини судового рішення, водночас резолютивна частина постанови Оболонського районного суду міста Києва від 18.11.2024 по справі №756/13925/23 не містить будь-яких описок чи очевидних арифметичних помилок у розумінні ст. 379 КПК України.

При цьому, суд наголошує, що незазначення судом у резолютивній частині постанови суду про визнання винним ОСОБА_2 за ст. 124 КУпАП не свідчить про ухвалення судом рішення усупереч положенням КУпАП, оскільки положення КУпАП в цій частині не є чіткими й однозначними процесуальними нормами, що не дозволяє застосовувати процесуальні норми в точній відповідності внаслідок їх неконкретності.

Керуючись ст. 379 КПК України, ст. 285 КУпАП, суд, -

п о с т а н о в и в:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про виправлення описки у постанові Оболонського районного суду міста Києва від 18.11.2024 стосовно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , за ст. 124 КУпАП, - відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Оболонський районний суд міста Києва протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя А.В. Касьян