ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 613/18/24 Головуючий І інстанції Харченко С.М.
Провадження № 33/818/30/25 Суддя доповідач Гєрцик Р.В.
Категорія: ч.1 ст.130 КУпАП
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Гєрцика Р.В.

секретаря судового засідання Соснової А.Є.

за участю особи, яка притягається

до адміністративної відповідальності ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харків апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову судді Богодухівського районного суду Харківської області від 30 травня 2024 року у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП, щодо ОСОБА_1

УСТАНОВИВ:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини

Згідно постанови судді, ОСОБА_1 19 грудня 2023 року о 20 год. 30 хв. на вул.Тараса Шевченка,67 м.Богодухів Харківської області керував автомобілем ВАЗ 210994-20 д.н.з. НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: різкий запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, порушення координації рухів. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння із застосуванням спеціального технічного засобу «ДРАГЕР» на місці зупинки транспортного засобу та в закладі охорони здоров`я КПН «Богодухівська ЦРЛ» відмовився під відеозапис із застосуванням технічного засобу відеозапису нагрудної Boody Cam №7, в присутності двох свідків, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР України.

Постановою судді Богодухівського районного суду Харківської області від 30 травня 2024 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян у сумі 17 000 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.

Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 605 грн 60 коп.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить поновити строк на апеляційне оскарження, постанову судді, як незаконну та необґрунтовану, скасувати та постановити нову, якою провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

В обґрунтування клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження посилається на те, що останнім днем для подачі апеляційної скарги було 09.06.2024 року, однак це був вихідний день, а тому апеляційну скаргу було подано в перший робочий день, тобто 10.06.2024 року.

В обґрунтування заявлених апеляційних вимог посилається на те, він відмовився пройти огляд на місці зупинки за допомогою газоаналізатора у зв`язку з тим, що не довіряє такому аналізу та відразу погодився проїхати до медичного закладу для проходження огляду. У медичному закладі він пройшов візуальний огляд. Лікар запропонував здати аналіз сечі, на що він погодився, однак не зміг здати такий аналіз в присутності працівника патрульної служби з застосуванням відеозапису, тобто з причин відсутності нормальних умов для відбору біологічного середовища та того, що він соромився. Також, під час огляду у медичному закладі було порушено вимоги п.12 Інструкції, відповідно до якого для проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння можливо було відібрати у нього інші зразки біологічного середовища, таких як слина, змиви з поверхні губ, шкіряного покриття обличчя і рук, однак йому не було запропоновано такий варіант огляду, а тому суд першої інстанції необґрунтовано дійшов висновку про те, що він відмовився від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння.

Вказує, що відеозапис не може бути прийнятий як належний доказ у справі, оскільки він постійно переривається.

Мотиви суду

Вирішуючи клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження то апеляційний суд вважає, що воно не підлягає розгляду, оскільки апеляційна скарга подана у строки, передбачені ст.296 КУпАП.

22.01.2025 року ОСОБА_1 в судовому засіданні заявив клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з зайнятістю захисника в іншому судовому засіданні.

Апеляційний суд дійшов висновку про те, що клопотання ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом апеляційної інстанції неодноразово призначались судові засідання по цій справі.

Так, в судове засідання 16.10.2024 року, будучи 26.08.2024 року належним чином повідомленими про час та місце судового розгляду в суді апеляційної інстанції, ОСОБА_1 та його захисник не з`явились, захисник подав до суду клопотання про відкладення судового засідання з посиланням на зайнятість в іншому судовому засіданні.

В судове засідання 22.01.2025 року, будучи 26.12.2024 року, належним чином захисник Векленко В.І. не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, особисто клопотання про відкладення розгляду справи не подавав.

Разом з цим, належить врахувати, що саме ОСОБА_1 та його захисник є ініціаторами апеляційного перегляду постанови судді.

Конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика ЄСПЛ визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі "Пономарьов проти України" від 03.04.2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення ЄСПЛ у справі "Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії" від 07.07.1989 року).

Крім того, у рішенні ЄСПЛ у справі "Тойшлер проти Германії" від 04.10.2001 року наголошено, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів.

У цьому контексті суд також звертає увагу, що апеляційний перегляд здійснюється якраз за апеляційною скаргою особи, яка її подала.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді. (Рішення Суду у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992 р.)

За змістом Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат є фахівцем у галузі права, а відтак обізнаний із нормами права.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції відхиляє доводи, наведені ОСОБА_1 у клопотанні про відкладення розгляду справи, призначеного на 22.01.2025 року, оскільки адвокат в силу своїх професійних прав та обов`язків, які передбачені договором про надання правової допомоги, визначені Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" та який є юристом, що надає професійну правову допомогу учасникам правовідносин і якій відомо, що діючим КУпАП чітко встановлено процедуру та строки розгляду апеляційної скарги.

Захисником жодного разу не було надано апеляційному суду доказів на підтвердження поважності доводів про відкладення судового засідання (довідок про зайнятість захисника в інших судових засіданнях, тощо).

Таким чином, апеляційний суд вважає, що захисник, належним чином та завчасно був повідомлений про час та місце судового розгляду і мав можливість спланувати розклад роботи і бути присутнім в судовому засіданні апеляційного суду з урахуванням того, що розгляд апеляційної скарги переносився за клопотанням захисника та йому надавався достатній строк як для підготовки до розгляду, так і для того щоб погодити графік своєї роботи.

ОСОБА_2 не був позбавлений можливості належним чином погодити свої дії з захисником та у разі необхідності вирішити питання про можливість укладення нового договору з іншим захисником.

Зважаючи на практику Європейського суду з прав людини та з огляду на положення Конвенції щодо обов`язку сторони цікавитися рухом справи, розгляд апеляційної скарги без участі захисника не є порушенням права особи на доступ до правосуддя, оскільки суд розцінює такі дії як зловживання учасником справи процесуальними правами, що спрямовані на безпідставне затягування та перешкоджання розгляду справи.

За таких обставин, суд вважає можливим провести апеляційний розгляд справи у відсутність захисника в межах доводів і вимог поданої апеляційної скарги та за наявними у справі відомостями, що також узгоджується з КУпАП.

Перевіривши матеріали справи відповідно до вимог ч.7 ст.294 КУпАП, заслухавши доводи ОСОБА_1 на підтримання вимог апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постанови судді в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст.1 КУпАП завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Згідно зі ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Слід також звернути увагу, що відповідно до ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено,що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод(далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Судовий розгляд справ повинен відповідати загальним принципам судочинства, а саме: верховенству права, законності, рівності перед законом і судом, повазі до людської гідності, забезпечення права на свободу та особисту недоторканість, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і в доведеності перед судом їх переконливості.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Згідно з приписами ч.2 ст.62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ст.245, 280 КУпАП, одним із завдань провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови. Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з вимогами ст. 251, 252 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, свідків, а також іншими документами. Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Як убачається з матеріалів справи та змісту оскаржуваного рішення, дані вимоги закону при розгляді справи щодо ОСОБА_1 судом виконані. Висновки про винуватість останнього у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, суд обґрунтував низкою доказів, яким дана відповідна оцінка в постанові.

Пункт 1.3 ПДР України передбачає, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

В п.1.9 ПДР України встановлено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Так, п.2.5 ПДР України зобов`язує водія на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

За невиконання вимог пункту 2.5 ПДР України, передбачена відповідальність ст.130 КУпАП.

Диспозиція ч.1 ст.130 КУпАП передбачає відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Так, судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 19 грудня 2023 року о 20 год. 30 хв. на вул.Тараса Шевченка,67 м.Богодухів Харківської області керував автомобілем ВАЗ 210994-20 д.н.з. НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: різкий запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, порушення координації рухів. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння із застосуванням спеціального технічного засобу «ДРАГЕР» на місці зупинки транспортного засобу та в закладі охорони здоров`я КПН «Богодухівська ЦРЛ» відмовився під відеозапис із застосуванням технічного засобу відеозапису нагрудної Boody Cam №7, в присутності двох свідків.

Внаслідок зазначених подій та встановлених фактичних даних працівником поліції складено протокол про адміністративне правопорушення серії ААД № 289175 від 20.12.2023 року.

Крім того, факт вчинення адміністративного правопорушення ОСОБА_1 окрім протоколу, також підтверджується доказами, що містяться в матеріалах справи, а саме:

- оглянутими відомостями відеозапису долученого працівниками поліції до протоколу про адміністративне правопорушення, які беззаперечно доводять зазначені в протоколі подію та обставини правопорушення з боку водія ОСОБА_1 ;

- висновком КНП БЦРЛ щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції № 264 від 20.12.2023 року, відповідно до якого огляд не проводився оскільки ОСОБА_1 від проходження огляду на стан сп`яніння відмовився;

- рапортом інспектора патрульної поліції щодо події з зазначенням місця та часу зупинки транспортного засобу, а також підстав для складання протоколу про адміністративну відповідальність

- письмовими поясненнями ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , згідно змісту яких вони 19 грудня 2024 року були запрошені працівниками поліції в якості свідків під час огляду водія ОСОБА_1 на стан алкогольного сп`яніння, останній мав ознаки алкогольного сп`яніння, а саме: різкий запах алкоголю з ротової порожнини, порушення мови, порушення координації рухів, при цьому ОСОБА_1 від огляду за допомогою спеціального технічного засобу «Драгер» на місці зупинки відмовився в їх присутності. Після чого ОСОБА_1 працівниками поліції було запропоновано пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння в закладі охорони здоров`я КНП «Богодухівська ЦРЛ» та останньому надано відповідне направлення. Водій спочатку погодився, але в лікарні «намагався уникнути відповідальності та у склянку налив води». Після чого працівниками поліції в їх присутності було складено протокол про адміністративне правопорушення відносно водія ОСОБА_1 за ч.1 ст.130 КУпАП, ознайомлено з його правами та обов`язками.

Відповідно до принципу «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у п.43 рішення Європейського суду з прав людини ЄСПЛ у справі «Кобець проти України» від 14 лютого 2008 року доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом.

Апеляційний суд зазначає, що за змістом апеляційної скарги ОСОБА_1 не заперечує самого факту, що він 19 грудня 2023 року о 20 год. 30 хв. на вул.Тараса Шевченка,67 м.Богодухів Харківської області керував автомобілем ВАЗ 210994-20 д.н.з. НОМЕР_1 та був зупинений працівниками поліції у зазначених місці та часі.

Відповідно до ст.ст.2, 4 Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, а також перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України (далі поліцейський) є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.

Ознаками алкогольного сп`яніння є: запах алкоголю з порожнини рота; порушення координації рухів; порушення мови; виражене тремтіння пальців рук; різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя ; поведінка, що не відповідає обстановці.

Отже, зазначеними нормами закону встановлено, що поліцейський уповноваженого підрозділу Національної поліції України, керуючись вищенаведеним переліком ознак алкогольного сп`яніння, самостійно визначає наявність чи відсутність підстав у особи для проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння.

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення у ОСОБА_1 були виявлені ознаки алкогольного сп`яніння, а саме: різкий запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, порушення координації рухів. Вирішення їх наявності чи відсутності відноситься до виключної компетенції поліцейського, який керуючись загальносуспільними нормами зовнішнього вигляду особи, яка не перебуває в алкогольному сп`янінні, на власний розсуд визначає наявність чи відсутність ознак алкогольного сп`яніння.

Таким чином, доводи апелянта про те, що його поведінка відповідала обставинам та в нього не було ознак алкогольного сп`яніння та неможливість встановлення поліцейськими ознак алкогольного сп`яніння у нього носять суб`єктивний характер.

Перевіряючи доводи апелянта в частині того, що він не відмовлявся пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння у закладі охорони здоров`я, однак не зміг здати на аналіз біологічне середовище (сечу), оскільки не зміг цього зробити в присутності поліцейського та лікаря, та у медичному закладі йому не запропонували відібрати на аналіз зразки іншого біологічного середовища, зокрема, слини, не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції, з огляду на таке.

Відповідно п.п. 10, 12, 13 розділу ІІІ Інструкції зразки біологічного середовища для лабораторного дослідження відбираються у дві ємності. Вміст однієї ємності використовується для первинного дослідження, вміст другої ємності зберігається протягом 90 днів. Предметом дослідження біологічного середовища можуть бути слина, сеча та змиви з поверхні губ, шкірного покриву обличчя і рук. Для дослідження біологічного середовища може використовуватися кров, якщо в обстежуваної особи неможливо взяти зразки біологічних середовищ, вказаних у пункті 12 цього розділу.

Поряд з тим, у Інструкції не передбачено, що особа, доставлена для проходження огляду на стан сп`яніння, має право вибирати, зразки якого біологічного середовища слід надати для дослідження. Відтак, такий вибір здійснює лікар, що проводить огляд. При цьому враховується, які саме зразки біологічного середовища можна дослідити у даному закладі охорони здоров`я, а також швидкість проведення дослідження.

З наявного у матеріалах справи відеозапису вбачається, що ОСОБА_1 у медичному закладі було запропоновано пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння за допомогою газоаналізатора або здати біологічне середовище (сечу). ОСОБА_1 категорично відмовився проходити огляд за допомогою газоаналізатора та погодився здати сечу. Протягом тривалого часу ОСОБА_1 на неоднократні запрошення як працівників поліції так і лікаря здати біологічне середовище для аналізу зазначав, що фізіологічно не має такої можливості, після чого ОСОБА_1 було запропоновано здати кров для аналізу, однак останній також відмовився та наполягав, що буде здавати тільки сечу, однак фізіологічно не може її здати.

В подальшому, працівником лікарні ОСОБА_1 було запропоновано пройти разом з нею до окремого приміщення з метою здачі сечі, куди він і прослідував. При цьому, в процесі розмови з медпрацівником, в окремій кімнаті, запропонував їй 1000 грн. та попрохав - «вийди з приміщення я наберу води і все». На що працівниця медзакладу зазначила, що вказані дії вчиняти недопустимо. В той час, коли медсестра відвернулася, щоб надати змогу ОСОБА_1 здійснити збір біологічного середовища, останній підійшов до раковини та набрав у ємність воду, однак після того як до кімнати зайшов поліцейський та повідомив, що його розмова з медпрацівником була записана на бодікамеру, ОСОБА_1 вилив воду зі склянки у раковину. Працівником поліції зазначено про те, що він це розцінює, як відмову від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння та спробу уникнення від адміністративної відповідальності.

Враховуючи, що необхідне біологічне середовище ОСОБА_1 так і не здав, що було розцінено лікарем як відмова від проходження огляду на стан сп`яніння, оскільки з моменту виявлення ОСОБА_1 на місці ДТП та виявлення в останнього ознак алкогольного сп`яніння до моменту, коли він мав здати необхідне біологічне середовище, він відмовився від проходження огляду за допомогою газоаналізатора, оскільки не довіряє такій процедурі, відмовився від здачі крові та відмовився здати біологічне середовище (сечу), пропозицій здати інше біологічне середовище ОСОБА_1 не висловлював, а тому його дії були цілком вірно розцінені лікарем, що мав провести огляд, як відмова від проходження огляду на стан сп`яніння.

Водночас, лікарем та працівниками поліції було забезпечено ОСОБА_2 реальну об`єктивну можливість пройти огляд або на місці зупинки транспортного засобу або в умовах медичного закладу у повному об`ємі, а також в законному порядку йому було надано можливість реалізації його обов`язків, встановлених Правилами дорожнього руху, однак останній їх не використав.

При цьому матеріали провадження не містять відомостей про фізичну неможливість ОСОБА_1 здати біологічне середовище для проведення огляду у встановленому законом порядку, а тому на переконання апеляційного суду, дії ОСОБА_1 свідчать про те що він не мав на меті пройти огляд на стан сп`яніння, а навпаки здійснював активні, свідомі та вольові дії, щоб ухилитись від проходження медичного огляду у повному обсязі, та, як наслідок, уникнути відповідальності.

Отже, висновки районного суду про те, що ОСОБА_1 відмовився від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у медичному закладі є правильними.

Доводи ОСОБА_1 про те, що лікарем не було запропоновано надати зразки іншого біологічного середовища для проведення лабораторного дослідження, суд апеляційної інстанції, враховуючи відсутність об`єктивних обставин, які б перешкоджали останньому в умовах медичного закладу здати біологічний зразок у вигляді сечі або крові, розцінює як форму захисту з метою ухилення від відповідальності за вчинене правопорушення.

Апеляційний суд вважає, що зафіксована на відеозаписі інформація є достатньою та об`єктивно підтверджує обставини, що мають значення для справи та узгоджуються з іншими наявними в матеріалах справи доказами.

Твердження апелянта стосовно того, що до матеріалів справи долучено компакт- диск, на якому міститься лише фрагменти відеозапису із нагрудної камери працівника поліції, що на думку апелянта свідчить про те, що працівники поліції під час проведення відеозйомки процедури складання адміністративного матеріалу порушили принцип безперервності її застосування, а тому такий відеозапис не може бути належним та допустимим доказом, не є слушними, так як на ньому зафіксовано цілком всю подію фіксації правопорушення, сама якість зйомки є достатньою та такою, що виключає жодні сумніви щодо оцінки тих подій, які на запису зафіксовано. Розпаковка відеозапису на окремі файли на відеоносії, долученому до протоколу про адміністративне правопорушення, обумовлена його суто технічними властивостями. До того ж, в даному випадку відеозапис не є єдиним доказом по справі, який оцінюється в сукупності з іншими доказами, в тому числі результатами огляду, що містяться у відповідному акті.

Таким чином, відомості зафіксовані на вказаному відеозаписі повністю спростовують доводи апелянта та свідчать, що поліцейський діяв з дотриманням вимог ст.266 КУпАП та Інструкції «Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», якою визначено порядок проведення огляду водіїв на стан сп`яніння.

За таких обставин, відсутні підстави ставити під сумнів відомості, що об`єктивно зафіксовані у протоколі про адміністративне правопорушення.

Поряд з цим, належить взяти до уваги те, що відповідно до ст.267 КУпАП огляд на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, а також щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, може бути оскаржено заінтересованою особою у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) відносно органу (посадової особи), який застосував ці заходи, або до суду.

Однак, як було встановлено дії службової особи що складала протокол та фіксувала правопорушення, в порядку передбаченому чинним законодавством, не оскаржувалися в порядку ст.267 КУпАП . Отже, твердження апелянта, щодо неправомірності дій працівників поліції при складанні протоколу про адміністративне правопорушення не відповідають дійсності та є суб`єктивними, оскільки незаконність їх дій не встановлена будь-якими судовим рішенням або висновком компетентного органу.

Відповідно до Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, визначений вичерпний перелік ознак алкогольного сп`яніння, що узгоджується із тими ознаками, що були виявлені працівниками поліції у ОСОБА_1 , а тому апеляційний суд дійшов висновку, що дії працівників поліції під час складання протоколу відповідали вимогам цієї інструкції та іншим нормативним актам.

З огляду на викладені обставини, на момент зупинки та висловлення пропозиції ОСОБА_1 з боку працівників поліції щодо проходження відповідного огляду на місці або у медичному закладі у водія не було достатніх підстав відмовлятись від такої законної вимоги або ставити її під сумнів, а тому суд апеляційної інстанції вважає, що доказів які спростовують правильність висновків суду першої інстанції, апелянтом не надано, не встановлено їх і при апеляційному перегляді, а тому підстав для скасування постанови судді та закриття справи на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУПАП, як на тому наполягає апелянт, апеляційний суд не вбачає.

Статтею 23 КУпАП передбачено, що адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень, як самим правопорушником, так і іншими особами.

У рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 року, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Отже, ОСОБА_1 реалізував своє право володіти та керувати автомобілем, тим самим погодився нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі згідно встановлених норм закону держави Україна.

Відповідно до ст.33 КУпАП при накладенні адміністративного стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Застосовуючи такий вид адміністративного стягнення, передбачений санкцією ч.1 ст. 130 КУпАП, як штраф з позбавленням права керування транспортним засобом строком на один рік, суд першої інстанції враховував характер вчиненого ОСОБА_1 правопорушення, те, що його дії характеризуються умисною формою вини, складають підвищену суспільну небезпечність, становлять небезпеку дорожньому руху та несуть загрозу для життя і здоров`я його учасників.

Застосований районним судом до ОСОБА_1 вид адміністративного стягнення є справедливим та достатнім для її виправлення, а також запобігання вчиненню ним аналогічних правопорушень.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції прийнято обґрунтоване рішення щодо порушення ОСОБА_1 п.2.5 Правил дорожнього руху України, наявність в його діях складу правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, та його винуватості, а тому посилання апелянта на незаконність та необґрунтованість судової постанови є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.

З огляду на викладене, постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і скасуванню за доводами, викладеними в апеляційній скарзі не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.294КУпАП,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову судді Богодухівського районного суду Харківської області від 30 травня 2024 року щодо ОСОБА_1 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Р.В. Гєрцик