справа № 208/9309/24
№ провадження 3/208/19/25
ПОСТАНОВА

Іменем України

14 січня 2025 р. м. Кам`янське

Суддя Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області Похваліта С.М., за участю секретаря судового засідання Кіблицької М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення за протоколом серії ААД № 297977 від 22.08.2024 року відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , який притягається до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

в с т а но в и в:

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД № 297977 від 22.08.2024 року, 22.08.2024 р. о 10:50 годин в м. Кам`янське, пр. Гімназичний, водій ОСОБА_1 здійснював рух на ТЗ Mercedes-Benz д.н.з. НОМЕР_1 у стані наркотичного сп`яніння, а саме завужені зіниці очей, що не реагують на світло, порушення координація рухів. Від проходження медичного огляду на стан наркотичного сп`яніння відмовився у встановленому законом порядку.

Своїми діями ОСОБА_1 порушив п. 2.5 ПДР України та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, його представник Черненко Т.Б. надала клопотання про закриття провадження по справі. У клопотанні зазначила, що в протоколі, в графі свідки чи потерпілі зазначено: відсутні, бодікамера 798504. З протоколу вбачається, що до протоколу додаються: рапорт, направлення. Протокол не містить взагалі підпису особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, а також, в протоколі відсутня будь-яка інформація про свідків та потерпілих. В матеріалах справи є направлення на огляд водія ТЗ з метою виявлення алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижує увагу та швидкість реакції до КЗ КМЛ № 1 ДОР, але направлення містить дату та час оформлення цього направлення, але не містить взагалі підпису ОСОБА_1 , а в Графі: у результаті огляду, проведеного поліцейським, виявлені ознаки сп`яніння: звужені зіниці очей, що не реагують на світло, порушена координація рухів. В графі: огляд проводився за допомогою: відмовився. Результат огляду "відмовився.

Направлення містить інформацію, що начебто лейтенант ОСОБА_2 доставила особу на огляд у заклад охорони здоров`я, але жодного доказу не тільки належного та допустимого, а взагалі будь-якого доказу про такі дії лейтенанта поліції матеріали адміністративної справи не містять.

Із відеоматеріалів, що містяться в матеріалах справи, вбачається, що візуальний огляд ОСОБА_1 не проводився. ОСОБА_2 постійно перебувала у патрульному автомобілі, із автомобіля не виходила, ОСОБА_1 до неї не підходив. Про стан очей жодного згадування у відеозапису не існує.

У відповідності до р. І п. 6 Порядку № 1452/735, огляд на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу проводиться в присутності двох свідків.

З відеозапису (проміжок 10:57:52 год.) працівник поліції, начебто, виявляє ознаки наркотичного сп`яніння мотивуючи ознаки: «Ваша поведінка не відповідає дійсності». Проміжок часу 11:00:20 год. «ваша поведінка, взгляд, невразла мова, заговаріваєтесь», що відповідно до п.2-4 розділу 1 Порядку № 1452/735 не відповідає ознакам наркотичного сп`яніння.

З відеозапису вбачається, що автомобіль стоїть на обочині, жодних ознак руху ТЗ та перебування ОСОБА_1 за кермом автомобіля під час, начебто, руху ТЗ - відеозапис не містить.

Наявність довідки про відсутність перебування ОСОБА_1 у стані наркотичного сп`яніння, разом із іншими доказами порушення нормативно-правових актів поліціантами, свідчить про відсутність складу адміністративного правопорушення.

Суд враховує, що правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 130 КУпАП не відносяться до категорії правопорушень, по яким присутність в судовому засіданні особи, яка притягається до адміністративної відповідальності є обов`язковою, ч. 2 ст. 268 КУпАП.

Вивчивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Відповідно до ч. 1ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Положеннями ст. 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, речовими доказами, іншими документами.

Згідно із ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Згідно з ч. 2 ст. 7 КУпАП, провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

У відповідності до ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Зі змісту ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Так, згідно до ч. 1ст. 130 КУпАП, відповідальність за даною статтею настає за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Об`єктивна сторона зазначеного правопорушення виражається, зокрема, у формі відмови особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан, зокрема, алкогольного сп`яніння.

Суб`єкт адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП,- спеціальний - водій транспортного засобу, або інша особа, у разі передачі керування транспортним засобом.

Відповідно до п. 2.5 Правил дорожнього руху України, водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Згідно із п. 1.10 ПДР України водієм - є особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом).

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» №14 від 23 грудня 2005 року зазначено, що керування транспортним засобом слід розуміти як виконання функцій водія під час руху такого засобу або інструктора-водія під час навчання учнів-водіїв, незалежно від того, керує особа транспортним засобом, який рухається своїм ходом чи за допомогою буксирування. Та, що для притягнення до відповідальності заст. 130 КУпАП не має значення, протягом якого часу особа, яка перебуває у стані сп`яніння чи під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, керувала транспортним засобом. Правопорушення вважають закінченим з того моменту, коли він почав рухатись.

Суд враховує заперечення надані адвокатом.

Дослідивши диск, який додано до матеріалів справи було встановлено, що на диску міститься відеозапис, на якому зафіксовано транспортний засіб, який стоїть на обочині поряд особа чоловічої статі, жодних ознак руху ТЗ та перебування ОСОБА_1 за кермом автомобіля під час, начебто, руху ТЗ - відеозапис не містить. Ознаки на які посилається поліцейський щодо перебування ОСОБА_1 у стані наркотичного сп`яніння, зазначеному у п.2-4 розділу 1 Порядку № 1452/735, відсутні.

Відповідно до копії висновку № 22/2 складеного КПКМР «МЛ №1» 22.08.2024 р. об 12.45 год. лікарем психіатром ОСОБА_3 ознак наркотичного сп`яніння не виявлено.

Перебування ОСОБА_1 в стані наркотичного сп`яніння на думку поліцейського, спростовується висновком № 22/2 складеного КПКМР «МЛ №1».

Суддя, встановивши зазначене, вважає, що це ставить під сумнів обставини, викладені в протоколі.

За наявності ознак сп`яніння поліцейський проводить огляд за допомогою спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом. Огляд на стан сп`яніння проводиться з дотриманням інструкції з експлуатації спеціального технічного засобу. Перед проведенням огляду на стан сп`яніння поліцейський інформує особу, яка підлягає огляду на стан сп`яніння, про порядок застосування спеціального технічного засобу та на її вимогу надає сертифікат відповідності та свідоцтво про повірку робочого засобу вимірювальної техніки (п. 1-6 Інструкції).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 265-2, ч. 1 ст. 266 КУпАП, у разі наявності підстав вважати, що водієм вчинено порушення, передбачені, зокрема, частинами 1, 2, 3 і 4 статті 130 цього Кодексу, працівник відповідного підрозділу поліції МВС України, що забезпечує безпеку дорожнього руху, тимчасово затримує транспортний засіб шляхом блокування або доставляє його для зберігання на спеціальний майданчик чи стоянку (якщо розміщення затриманого транспортного засобу суттєво перешкоджає дорожньому руху), в тому числі за допомогою спеціального автомобіля - евакуатора. Про тимчасове затримання робиться відповідний запис у протоколі про адміністративне правопорушення.

Особи, які керують транспортними засобами і щодо яких є підстави вважати, що вони перебувають у стані, зокрема, наркотичного сп`яніння, підлягають відстороненню від керування цими транспортними засобами та оглядові на стан такого сп`яніння.

Суд звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні відомості, що ОСОБА_1 було усунуто від керування автотранспортним засобом, шляхом передачі автотранспортного засобу третій особі або поміщення машини на штраф майданчик. Відсутні в матеріалах справи протокол про відсторонення від керування автомобілем, або передачу його для керування іншій особі, що також ставить під сумнів обставини, викладені у протоколі щодо ОСОБА_1 .

Європейський суд з прав людини притримується у своїх рішеннях позиції того, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа Коробов проти України №39598/03 від 21.07.2011), тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування поза розумним сумнівом (рішення від 18.01.1978 у справі Ірландія проти Сполученого Королівства (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява №25). Крім того, у справі «Paul and Audrey Edwards v. the United Kingdom» (№46477/99), суд зазначив, що компетентні органи завжди повинні докладати серйозних зусиль для з`ясування обставин справи і не повинні керуватись необдуманими або необґрунтованими висновками для розслідування, або в якості підстав для прийняття рішень.

Пунктом 39 рішення ЄСПЛ у справі «Лучанінова проти України» від 09.06.2011 року (Заява № 16347/02) Суд зауважив, що з огляду на загальний характер законодавчого положення а також профілактичну та каральну мету стягнень, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення, провадження у таких справах є кримінальними для цілей застосування Конвенції (рішення у справах «Езтюрк проти Німеччини» (Ozturk v. Germany), від 21 лютого 1984 року, пп. 52-54, Series A № 73; «Лауко проти Словаччини» (Lauko v. Slovakia), 2 вересня 1998 року, пп. 56-59, Reports of Judgments and Decisions 1998-VI; ухвала щодо прийнятності у справі «Рибка проти України» (Rybka v. Ukraine), заява № 10544/03, від 17 листопада 2009 року).

Враховуючи правову позицію ЄСПЛ у справах «Малофєєва проти Росії» («Malofeyeva v. Russia», рішення від 30.05.2013 р., заява № 36673/04) та «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява № 926/08, рішення від 20.09.2016 р.), суддя не має права взяти на себе функції сторони обвинувачення, змінити обсяг інкримінованого правопорушення, усунути певні розбіжності та неточності, які мають місце в протоколі про адміністративне правопорушення, самостійно відшукувати докази винуватості особи, що становило б порушення ст. 6 Конвенції в частині дотримання принципу рівності сторін і вимог змагального процесу (за цих умов особа позбавлена можливості захищатися від висунутого проти нього обвинувачення перед незалежним судом, а навпаки вона має захищатися від обвинувачення, яке, по суті, судом підтримується).

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться виключно на її користь, тобто суд може притягнути особу до адміністративної відповідальності лише на тих доказах, які спростовують усі розумні сумніви щодо вини особи.

Зазначене узгоджується і з практикою Європейського суду з прав людини, що сформульована у п.43 рішення ЄСПЛ від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (з відсиланням на п. 282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey), згідно яких «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом».

За змістом ст. 251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення.

Із врахуванням положень і тлумачень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки таким чином, неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя.

Виходячи з прецедентної практики ЄСПЛ, хоч і за національним законом особа притягується до адміністративної відповідальності, їй пред`явлено «кримінальне обвинувачення» в його автономному розумінні ЄСПЛ, яке повинно тлумачитися в світлі трьох критеріїв, а саме з урахуванням кваліфікації розгляду з точки зору внутрішньодержавного законодавства, його сутності і характеру, суворості потенційного покарання (пункт 51 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Михайлова проти Російської Федерації»). Зокрема, в даному випадку можна врахувати, що адміністративне стягнення у виді штрафу, разом з позбавленням права керування транспортним засобом, мають каральний і стримуючий характер.

Наведені обставини свідчать, що адміністративне правопорушення передбачене статтею 130 КУпАП може бути віднесено до «кримінального обвинувачення» в розумінні статті 6 Конвенції із розповсюдженням відповідних гарантій щодо справедливого судового розгляду.

На думку суду, застосування адміністративного стягнення до особи за відсутності достатніх доказів її протиправної дії чи бездіяльності не відповідатиме принципу верховенства права і міститиме ознаки свавільного застосування адміністративних повноважень.

Отже, відповідно до ст. 62 Конституції України, положення якої знайшли подальшу конкретизацію в національному законодавстві України, особа вважається невинуватою у вчиненні правопорушення і не може бути піддана покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Враховуючи вищезазначене, а також те, що суд не здійснює збирання додаткових доказів, а також враховуючи такі засади провадження як диспозитивність, змагальність процесу, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, суд приходить до висновку про відсутність складу правопорушення, вчинення якого інкримінується ОСОБА_1 , що відповідно до вимог п. 1 ч. 1ст. 247 КУпАП є підставою для закриття провадження у справі.

Відповідно до п. 1ст. 247 КУпАП, провадження у справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю у випадку відсутності складу адміністративного правопорушення.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 130, 245, 247, 251, 252, 280 КУпАП,-

постановив:

Провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП (протокол про адміністративне правопорушення серії ААД № 297977 від 22.08.2024) відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , закрити у зв`язку з відсутністю в діях події і складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя Похваліта С. М.