П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.01.2025 м. Ужгород

Суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Фазикош О.В., за участю особи відносно якого складено протокол про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 , його адвоката Субота М.І., розглянувши справу про адміністративне правопорушення, що надійшла із ВПС « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 , за ч.1 ст.185-10 КУпАП,-

ВСТАНОВИВ:

До Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшли адміністративні матеріали про притягнення до адміністративної відповідальності громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 , за ч.1 ст.185-10 КУпАП.

З протоколу про адміністративне правопорушення серії ЗхРУ №144925 від 27 вересня 2024 року вбачається, що ОСОБА_1 , вчинив адміністративне правопорушення передбачене ч.1 ст. 185-10 КУпАП, а саме: о 11 год. 37 хв. 27 вересня 2024 року був виявлений та затриманий прикордонним нарядом «Контрольний пост», на відстані 3000 метрів до державного кордону України, на напрямку 260 прикордонного знаку, на ділянці відповідальності відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 », здійснив злісну непокору законній вимозі військовослужбовця Державної прикордонної служби України, під час виконання ним службових обов`язків, а саме на неодноразову повторювану законну вимогу старшого прикордонного наряду зупинити транспортний засіб, проїхав не зупинившись на вимогу. Своїми діями порушив вимоги ст. 34 ЗУ «Про Державну прикордонну службу України» від 2003 року.

23.12.2024 від ОСОБА_1 та його адвоката Суботи М.І. надійшли заперечення у справі про адміністративне правопорушення. Зазначають що 27 вересня 2024 р. ОСОБА_1 прямував у справах, пов`язаних із діяльністю із захисту Вітчизни до смт. Великий Березний. При виїзді з м. Ужгорода в напрямку м. Перечин розташований Контрольний пост ДПСУ. Підчас проїзду вказаного поста, прикордонник з наряду був повернутий до автомобіля під керуванням ОСОБА_1 спиною і останній проїхав вказаний пост, зрозумівши, що його не мають намір зупинити для перевірки. В подальшому на контрольному пості в смт. Перечин ОСОБА_1 був зупинений нарядом. Пройшов процедуру огляду. Після цього ще раз-був зупинений на контрольному посту перед ОСОБА_2 . Там йому повідомили, що він начебто не підкорився вимозі про зупинку на контрольному пості в с. Оноківці. Запропонували повернутися до м. Ужгорода, де на нього були складені протоколи про адмінзатримання та про адміністративне правопорушення. Центр БПД не був повідомлений про затримання, а відтак йому не була надана своєчасна правнича допомога. ОСОБА_1 не погоджується з притягненням до адміністративної відповідальності за ст.185-10 КУпАП.

Адвокат зазначає, що у спірному випадку ОСОБА_1 з поведінки прикордонника наряду (був повернутий спиною) не зрозумів, що останній має намір зупинити автомобіль під його керуванням, не мав умислу не підкорятися законній вимозі правоохоронця. Як вказано у запереченнях ця обставина підтверджується подальшою поведінкою ОСОБА_1 , який зупинився на двох наступних контрольних пунктах ДПСУ, та добровільно прибув для оформлення адміністративних матеріалів.

Адвокат зауважує, що додані до матеріалів справи докази не можуть вважатись такими, що беззаперечно доводять вчинення ОСОБА_1 умисних дій що охоплюються ст.185- 10 КУпАП.

Із покликанням на ст.ст. 245,280,251,254,279,ч.2 ст. 7,ч.1 ст.9, ст.10 КУпАП, ст.8, ч.1 ст.9, ст. 62 Конституції України, практику ЄСПЛ, та з огляду на вказані у запереченні обставини, відповідно до п.1 ст. 247 КУпАП, адвокат просить провадження у справі відносно ОСОБА_1 закрити, у зв`язку із відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

У судовому засіданні ОСОБА_1 , пояснив, що у вказаний у протоколі день та час він дійсно їхав з м. Ужгород, у напрямку смт. В. Березний, у справах. По дорозі з міста Ужгорода до В.Березний виставлені три прикордонні пости. Так перший із них на околиці с. Оноківці. Проїжджаючи який, він відповідно до розставлених дорожніх знаків знизив швидкість авто. Прикордонник стояв до проїжджої частини дороги та відповідно і до нього спиною, розмовляв із прикордонницею та махав «паличкою». ОСОБА_1 , вважав що такими знакам йому дозволено проїзд, а тому поїхав далі.

В подальшому ОСОБА_1 , зупинявся та проходив перевірку на посту прикордонників в м. Перечин, де йому повідомили, що він нібито не «став» на посту в с. Оноківці. ОСОБА_1 , зазначив, що після того як пояснив старшому черговому обставини, після чого його відпустили.

На наступному посту перед населеним пунктом с. Дубриничі, ОСОБА_1 знов зупинили, та знов усе повторилося. Йому сказали що він не зупинився на пості у с. Оноківці, та вказали на те, що йому необхідно повернутися.

Після чого ОСОБА_1 повернувся в м. Ужгород. Коли він прийшло до центрального офісу в м.Ужгород ДПСУ, працівники такого йому сказали, що необхідно розписатися там де вони скажуть, та після цього він пішов у своїх справах. Оскільки ОСОБА_1 , втомився пояснювати працівникам ДПСУ що не вчиняв жодної непокори та що не мав наміру проїжджати пост з порушенням, для того щоб закінчити із цією історією, він був на емоціях, тому підписав що йому дали та де сказали. Однак документи які підписував він не читав, просто підписав.

У судовому засіданні просив врахувати надані ним пояснення, зазначив, що не вчиняв жодного правопорушення.

Адвокат Субота М.І. в судовому засіданні підтримав надані ним заперечення, просив при розгляді справи врахувати надані ОСОБА_1 пояснення у судовому засіданні, та на підставі п.1 ст. 247 КУпАП, закрити провадження у справі у зв`язку із відсутністю у діях ОСОБА_1 , складу адміністративного правопорушенні передбаченого ч.1 ст. 185-10 КУпАП.

Заслухавши пояснення особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, його адвоката, дослідивши адміністративні матеріали, приходжу до наступних висновків.

Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст. 3 Конституції України.

Окрім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) від 02 листопада 2004 року, суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

При цьому суд бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі "Пономарьов проти України" (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що "право на справедливий судовий розгляд", яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 20 ЗУ «Про Державну прикордонну службу України», органам, підрозділам, військовослужбовцям, а також працівникам Державної прикордонної служби України, які відповідно до їх службових обов`язків можуть залучатися до оперативно-службової діяльності, для виконання покладених на Державну прикордонну службу України завдань надається право:…13) у випадках та в порядку, передбачених законами України, розглядати справи про правопорушення, накладати стягнення або передавати матеріали про правопорушення на розгляд інших уповноважених органів виконавчої влади або судів; 14) здійснювати адміністративне затримання осіб на підставах і на строки, визначені законами, у тому числі іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перетнули державний кордон України, стосовно яких прийнято в установленому порядку рішення про передачу їх прикордонним органам суміжної держави, на час, необхідний для такої передачі; 15) здійснювати на підставах та в порядку, встановлених законодавством, візуальний огляд осіб, речей, товарів (вантажів), транспортних засобів (поверхнева перевірка), а так само особистий огляд затриманих осіб та огляд і, в разі потреби, вилучення речей, що можуть бути речовими доказами або заподіяти шкоду життю і здоров`ю людини.. тощо

Згідно ст. 23 вказаного Закону, військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової служби), а також працівникам Державної прикордонної служби України, які відповідно до їх службових повноважень можуть залучатися до оперативно-службової діяльності, видаються службові та спеціальні посвідчення, а також відповідні знаки (жетони).

Законні вимоги і розпорядження військовослужбовців та працівників Державної прикордонної служби України, які відповідно до їх службових повноважень залучені до оперативно-службової діяльності, є обов`язковими для виконання громадянами України, іноземцями, особами без громадянства, посадовими і службовими особами.

Військовослужбовці та працівники Державної прикордонної служби України під час виконання покладених на них обов`язків керуються тільки законами, діють на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Ніхто інший, за винятком уповноважених посадових осіб державних органів у передбачених Конституцією та законами України випадках, не вправі втручатися у законну діяльність військовослужбовців та працівників Державної прикордонної служби України.

Згідно ст. 34 ЗУ «Про Державну прикордонну службу України», передбачено, що відповідальність за неправомірні дії, що перешкоджають реалізації повноважень Державної прикордонної служби України

Непокора або опір законним вимогам військовослужбовців та працівників Державної прикордонної служби України, неправомірне втручання в їх законну діяльність тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

Згідно ч.1 ст. 185-10 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за злісну непокору законному розпорядженню чи вимозі військовослужбовця або працівника Державної прикордонної служби України під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних з охороною державного кордону чи суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні, або члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону, який бере участь в охороні державного кордону України.

Відповідно до ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи заподіяно матеріальну шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушення визнається протиправна, винна дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління, і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише при наявності в її діях складу адміністративного правопорушення, обов`язковими елементами якого є: об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт, суб`єктивна сторона (вина). Відсутність хоча б одного із вказаних елементів виключає склад правопорушення взагалі, а порушена справа підлягає закриттю.

У відповідності до ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Положеннями ст. 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Згідно Постанови N 8 від 26.06.92 Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами законодавства, що передбачає відповідальність за посягання на життя, здоров`я, гідність та власність суддів і працівників правоохоронних органів» за ст. 185 Кодексу України про адміністративні правопорушення злісною непокорою є відмова від виконання наполегливих, неодноразово повторених законних вимог чи розпоряджень працівника міліції при виконанні ним службових обов`язків, члена громадських формувань з охорони громадського порядку чи військовослужбовця у зв`язку з їх участю в охороні громадського порядку або відмова, виражена в зухвалій формі, що свідчить про явну зневагу до осіб, які охороняють громадський порядок.

Об`єктом правопорушення, передбаченого статтею 185-10 КУпАП є суспільні відносини у сфері охорони державного кордону чи суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні, а також у сфері громадського порядку. Зазначені відносини регулюються Законами України «Про державний кордон України» від 4 листопада 1991 року №1777-ХП, «Про Державну прикордонну службу України» від 3 квітня 2003 року №661-ІУ, «Про участь громадян в охороні громадського порядку і державного кордону» від 22 червня 2000 року №1835-Ш, іншими нормативно-правовими актами.

Об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого статтею 185-10 КУпАП, полягає у вчиненні такого діяння: відкритої відмови виконати законне розпорядження чи вимогу військовослужбовця або працівника Державної прикордонної служби України під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних з охороною державного кордону чи суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні, або члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону, який бере участь в охороні державного кордону України, а так само іншого умисного їх невиконання зазначених розпоряджень та вимог. Розпорядження та вимоги осіб, які зазначені у диспозиції статті, мають бути законними, тобто походити від правомочних осіб та знаходитися у межах їхньої компетенції. Зокрема, права органів, підрозділів, військовослужбовців та працівників Державної прикордонної служби України викладено у статті 20 Закону України «Про Державну прикордонну службу України».

Злісною непокорою є відмова від виконання наполегливих, неодноразово повторених законних вимог чи розпоряджень. У розумінні законодавця «непокора» означає відмову від виконання або ігнорування виконання певної вимоги чи розпорядження.

Злісність непокори визначається як кваліфікуюча ознака правопорушення.

Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю вини у формі умислу.

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення у вину ОСОБА_1 ставиться те, що він вчинив правопорушення передбачене ч.1 ст. 185-10 КУпАП, а саме: о 11 год. 37 хв. 27 вересня 2024 року був виявлений та затриманий прикордонним нарядом «Контрольний пост», на відстані 3000 метрів до державного кордону України, на напрямку 260 прикордонного знаку, на ділянці відповідальності відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 », здійснив злісну непокору законній вимозі військовослужбовця Державної прикордонної служби України, під час виконання ним службових обов`язків, а саме на неодноразову повторювану законну вимогу старшого прикордонного наряду зупинити транспортний засіб, проїхав не зупинившись на вимогу. Своїми діями порушив вимоги ст. 34 ЗУ «Про Державну прикордонну службу України» від 2003 року.

Проте вказані обставини у судовому засіданні ОСОБА_1 заперечив, при цьому зазначив, що дії старшого прикордонного наряду відносно нього не свідчили про те що він має зупинитись, чіткої вимоги не було. ОСОБА_1 зазначив, що на виконання дорожніх знаків він при під`їзді до контрольного прикордонного посту, знизив швидкість однак, оскільки його не зупиняли прикордонник був повернутий до нього спиною, він попрямував далі. Згідно пояснень ОСОБА_1 , після проїзду контрольного посту на якому він нібито вчинив злісну непокору, а саме не зупинив транспортний засіб на вимоку прикордонного наряду, його не переслідували, та в подальшому безперешкодно проїхав наступний контрольний пункт ДПСУ.

Згідно наданих у судовому засіданні ОСОБА_1 пояснень, лише після того, як на черговому контрольному пості перед населеним пунктом с. Дубриничі, йому знов повідомили про нібито вчинене ним правопорушення, він добровільно повернувся до м. Ужгорода, де відносно нього було складено адміністративні матеріали. Фактично вказане суперечить даним вказаним у фабулі протоколу про адміністративне правопорушення, враховуючи що ОСОБА_1 не було затримано під час вчинення ним правопорушення.

Натомість належних та допустимих доказів на підтвердження вини ОСОБА_1 , у вчинені правопорушення окрім як самого протоколу та рапорту заступника начальника 3 застави - Начальник 1 відділення інспекторів Прикордонної служби НОМЕР_1 прикордонної Застави відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_4 » (тип С) лейтенанта ОСОБА_3 , матеріали справи не містять.

Щодо рапорту заступника начальника 3 застави - Начальник 1 відділення інспекторів Прикордонної служби НОМЕР_1 прикордонної Застави відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_4 » (тип С) лейтенанта ОСОБА_3 , то слід зазначити, що згідно його змісту: 11 год. 37 хв. 27.09.2024 року під час виконання завдань з охорони державного кордону він виявив та затримав, на відстані 3000 метрів до державного кордону України одного громадянина України ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , який здійснив при затримані злісну непокору законній вимозі військовослужбовця Державної прикордонної служби України, а саме на неодноразову повторювану законну вимогу старшого прикордонного наряду зупинитись, вдався до втечі. Своїми діями громадянин порушив вимоги статей 9, 12 Закону України «Про державний кордон України», чим вчинив правопорушення, відповідальність за яке передбачено частиною 1 статті 185-10 КУпАП. Відповідно до статей 260, 263 КУпАП особу було затримано на термін до 3 (трьох) діб, з метою з?ясування обставин правопорушення. Під час адміністративного затримання, особі були доведено його права, роз?яснено право на отримання безоплатної вторинної правничої допомоги, відповідно до Закону України «Про безоплатну правничу допомогу» та надано можливість повідомити про своє затримання близьких родичів.

Вказане суперечить змісту фабули протоколу, оскільки згідно протоколу по адміністративне правопорушення злісна непокора яку вчинив ОСОБА_1 полягала у тому що він «здійснив злісну непокору законній вимозі військовослужбовця Державної прикордонної служби України, під час виконання ним службових обов`язків, а саме на неодноразову повторювану законну вимогу старшого прикордонного наряду зупинити транспортний засіб, проїхав не зупинившись на вимогу. Своїми діями порушив вимоги ст. 34 ЗУ «Про Державну прикордонну службу України» від 2003 року».

У рапорті вказано, що ОСОБА_1 здійснив при затримані злісну непокору законній вимозі військовослужбовця Державної прикордонної служби України, а саме на неодноразову повторювану законну вимогу старшого прикордонного наряду зупинитись, вдався до втечі.

Крім того, протокол не містить конкретних ідентифікуючих відомостей якому саме військовослужбовцю Державної прикордонної служби України під час виконання ним службових обов`язків особою відносно якої складено протокол було здійснено злісну непокору законному розпорядженню чи вимозі.

Зі змісту наявної в матеріалах справи схеми місця затримання правопорушника на ділянці відповідальності відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » 27.09.2024 вказано місце затримання при цьому зазначено, що:

« о 11 год. 37 хв. 27 вересня 2024 року від старшого п/н « Контрольний пост» лейтенанта В?ячеслава ОСОБА_4 отримано доповідь про затримання на околиці н.п. Оноківці на відстані 3000 метрів до державного кордону, на напрямку 260 прикордонного знаку, 1-20 громадянина України (чоловік з документами, житель Закарпатської області).

О 11 год. 43 хв. від відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » вислано прикордонний наряд «Група реагування» із завданням конвоювання затриманого до підрозділу.

О 11 год. 55 хв. затриману особу доставлено до відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » з метою складання документів про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 185-10 КУпАП, та проведення фільтраційно - перевірочних заходів».

Однак на підтвердження вдостой що містяться як в рапорт так і в схемі місця затримання доказі не додано, в т.ч. фото-відео доказів.

Разом із тим, ОСОБА_1 категорично заперечив вчинення ним будь-якого правопорушення, або того що він здійснив злісну непокору законній вимозі прикордонника, оскільки фактично такої не було. Більше того, він сам прибув до м. Ужгород (повернувшись із контрольного посту в с. Дубриничі) для складання адмінматеріалів.

Доказів на спростування доводів особи, відносно якої складено протокол, в судовому засіданні стороною обвинувачення надано не було.

Окрім того, у постанови Верховного Суду від 20.05.2020 р. у справі № 524/5741/16-а, КАС ВС дійшов висновку, що рапорт працівника поліції не може слугувати однозначним доказом винуватості особи у вчиненні адміністративних правопорушень.

У судовому засіданні та в запереченнях у справі про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 зазначив, що центр БПД не був повідомлений про затримання, а відтак йому не була надана своєчасна правнича допомога. Натомість йому просто вказали на необхідність поставити підпис там де треба, серед таких ним було підписано заяву про те, що себе він хоче представляти особисто, однак зміст такої йому не було озвучено і він її не читав.

Відповідно до чинного законодавства України протокол про адміністративне правопорушення (ст. 256) є офіційним документом і основним джерелом доказів у справі, оскільки саме він має містити повні та точні відомості про вчинення правопорушення, його кваліфікацію, дані про потерпілих, свідків, якщо вони є. Саме протокол про адміністративне правопорушення є документом, в якому формулюється суть правопорушення.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження і на провадження у справах про адміністративні правопорушення.

При цьому, у справі "Малофєєва проти Росії" (рішення від 30.05.2013 р., заява №36673/04) ЄСПЛ зазначив, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).

Згідно ст.ст. 9, 245, 252 КУпАП особа може бути притягнута до адміністративної відповідальності лише за наявності в її діях складу адміністративного правопорушення, яке мало місце, та що має бути встановлено судом тільки після всебічної та повної оцінки всіх доказів по справі.

Таким чином, недоведеність винності громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у злісній непокорі законній вимозі військовослужбовця Державної прикордонної служби України має наслідком відсутність складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 185-10 КУпАП, та закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 247 КУпАП.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 247, ст. 283, 284, КУпАП,-

П О С Т А Н О В И В:

Закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП у зв`язку із відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 185-10 КУпАП.

Постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу.

Апеляційна скарга подається до Закарпатського апеляційного суду через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду О.В. Фазикош