Номер провадження: 33/813/209/25
Номер справи місцевого суду: 522/1152/24
Головуючий у першій інстанції Кічмаренко С.М.
Доповідач Котелевський Р. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.01.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду кримінальних справ Котелевського Р.І.,

за участю:

секретаря судових засідань Тьосової Я.В.,

захисника Малевича О.В.,

розглянувши апеляційну скаргу захисника Малевича О.В. на постанову Приморського районного суду м. Одеси від 13.11.2024 року, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП,

встановив:

Оскарженою постановою ОСОБА_1 визнаний винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 17000 (сімнадцять тисяч) грн, з позбавленням права керування транспортними засобами, строком на 1 (один) рік, а також стягнуто судовий збір у розмірі 605,60 грн.

Згідно з оскарженою постановою, 03.12.2023 року, о 21:38 год, в м. Одесі по пров. Олександра Ройтбурда (Ляпунова), 1, ОСОБА_1 керував автомобілем «Kia Carens», д.н.з. НОМЕР_1 , у стані наркотичного сп`яніння. Медичний огляд на стан наркотичного сп`яніння проводився у встановленому законодавством порядку у медичному закладі у лікаря нарколога та підтверджується висновком №002874 від 09.12.2023 року, чим порушив п. 2.9 а ПДР України за що передбачена відповідальність за ч.1 ст.130 КУпАП.

Не погоджуючись з вказаною постановою захисник подав апеляційну скаргу, в якій посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, стверджує про неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати постанову та ухвалити нову, якою провадження по справі закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, у зв`язку із відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги захисник зазначає наступне:

- працівники патрульної поліції не повідомили водію щодо ознак наркотичного сп`яніння та зіниці очей не перевірялись;

- суд не звернув увагу на те, що протокол про адміністративне правопорушення складено за відсутністю ОСОБА_1 , а матеріали справи не містять доказів щодо повідомлення останнього про необхідність прибуття до УПП для складання протоколу;

- працівниками патрульної поліції протокол про адміністративне правопорушення складено майже через місяць після отримання результату медичного огляду.

Апеляційний розгляд проведено без участі ОСОБА_1 , однак за участю його захисника, який не заперечував проти здійснення розгляду за відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Захисник повідомив суду, що ОСОБА_1 обізнаний про дату, час та місце розгляду справи.

У судовому засіданні апеляційного суду захисник заявив клопотання про закриття провадження на підставі п.7 ч.1 ст.247 КУпАП, у зв`язку із закінченням на момент апеляційного розгляду справи строків, передбачених ст.38 КУпАП.

Заслухавши пояснення захисника, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; вивчивши матеріали адміністративної справи та долучені до справи докази; апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Відповідно до положень ст. 1 КУпАП, завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Згідно положень ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, суд, при розгляді справи про адміністративне правопорушення, крім іншого, зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» передбачено, що при розгляді справ зазначеної категорії необхідно з`ясовувати всі обставини, перелічені у ст.ст. 247, 280 КУпАП. Зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим ст.ст. 283, 284 КУпАП. У постанові, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Відповідно до вимог ч.1 ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ч. 7 ст. 294 КУпАП, апеляційний суд переглядає справу в межах доводів апеляційної скарги.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, суд приходить до висновку, що оскаржена постанова є законною та обґрунтованою, з огляду на таке.

Так, згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД №733971 від 08.01.2024 року, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом за обставин, викладених в протоколі, що зафіксовано на відеозаписах бодікамер працівників патрульної поліції, які долучені до матеріалів справи.

Відповідно до ч.2 ст.266 КУпАП під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення.

З відеозаписів чітко вбачається послідовність подій, які відбувались 03.12.2023 року, а саме:

-зупинка транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 ;

-на вимогу працівників патрульної поліції ОСОБА_1 надав документи на право керування транспортним засобом та реєстраційні документи на автомобіль;

-з урахуванням наявності у водія ознак наркотичного сп`яніння, поліцейські запропонували водію пройти огляд на стан наркотичного сп`яніння, на що останній погодився та пройшов огляд в медичному закладі.

Відповідно до висновку лікаря КНП «ООМЦПЗ» ООР №002874 від 09.12.2023 року ОСОБА_1 перебуває в стані наркотичного сп`яніння (а.п. 5)

Відповідно до положень п.2.9 «а» ПДР України, водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Таким чином, дослідженні місцевим та апеляційним судом докази спростовують доводи сторони захисту про відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП за кваліфікуючими ознаками: керування транспортним засобом у стані наркотичного сп`яніння.

При цьому, зібрані по справі докази в їх сукупності відповідають критерію належності, допустимості та достатності для висновку про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

З огляду на наведене, доводи апелянта про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, суд визнає безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Накладаючи адміністративне стягнення, суд першої інстанції дотримався загальних правил накладення стягнення за адміністративне правопорушення, передбачених ст.33 КУпАП, врахувавши характер та обставини вчиненого правопорушення, особу правопорушника та обставини, які зафіксовані на боді-камери працівників патрульної поліції.

Крім того, слід зазначити, що у рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29 червня 2017 року, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодилися нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки.

Інших істотних та переконливих доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції в оскарженій постанові про доведеність вини ОСОБА_1 та були підставою для її скасування або зміни, стороною захисту не наведено, та під час апеляційного розгляду не встановлено.

Апеляційним судом не встановлено порушень норм матеріального чи процесуального права при розгляді справи в суді першої інстанції.

Щодо клопотання захисника про закриття провадження на підставі п.7 ч.1 ст.247 КУпАП, у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строків, передбачених ст.38 КУпАП, апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно положень ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Згідно ч.6 ст.38 КУпАП адміністративне стягнення за вчинення правопорушень, передбачених ст.130 КУпАП, може бути накладено протягом одного року з дня його вчинення.

Відповідно до приписів п.7 ч.1 ст.247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за обставин закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст.38 КУпАП.

Згідно ст.284 КУпАП при наявності обставин, передбачених ст.247 КУпАП виноситься постанова про закриття провадження.

Як вбачається з матеріалів справи, протокол про адміністративне правопорушення серії ААД №733971 щодо ОСОБА_1 за ч.1 ст.130 КУпАП, складено 08.01.2024 року, у зв`язку із порушенням останнім 03.12.2023 року вимог п.2.9а Правил дорожнього руху України.

24.01.2024 року матеріали справи за вищевказаним протоколом надійшли для розгляду до місцевого суду.

13.11.2024 року постановою місцевого суду ОСОБА_1 визнано винуватим у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та на нього накладене адміністративне стягнення.

В подальшому, захисником подано апеляційну скаргу на вищевказану постанову, з апеляційною вимогою про скасування постанови та закриття провадження, у зв`язку із відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи клопотання, апеляційний суд вважає, що підстав для закриття провадження по справі про адміністративне правопорушення, визначених п.7 ч.1 ст.247 та ст.38 КУпАП на стадії апеляційного розгляду справи не вбачається, оскільки на момент судового розгляду справи судом першої інстанції, а саме 21.08.2023 року, не спливли визначені ч.6 ст.38 КУпАП строки накладення адміністративного стягнення.

Велика Палата Верховного Суду в п.20 Постанови від 30.08.2023 року (справа №208/712/19, провадження №13-47зво22) вказала, що за практикою ЄСПЛ провадження у справі про адміністративне правопорушення за статтею 130 КУпАП, з огляду на суворість передбачених санкцією цієї статті стягнень у виді штрафу і позбавлення права керування транспортними засобами, їх каральну і профілактичну мету, у розумінні Конвенції вважається «кримінальним» (рішення у справах: «Езтюрк проти Німеччини» (Oztыrk v. Germany) від 21 лютого 1984 року, заява №8544/79; «Шмауцер проти Австрії» (Schmautzer v.Austria) від 23 жовтня 1995 року, заява №15523/89; «Маліга проти Франції» (Malige v. France) від 23 вересня 1998 року, заява №27812/95; «Гурепка проти України» (Gurepka v. Ukraine) від 6 вересня 2005 року, заява №61406/00).

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду в п.21 вказаної постанови зазначила, що згідно з законодавством України керування транспортним засобом у стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння є адміністративним правопорушенням. Відтак процедура розгляду відповідних судових справ належить до сфери регулювання не Кримінального процесуального кодексу України, а КУпАП.

Таким чином, Великою Палатою Верховного Суду надано правовий висновок про те, що справи про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП належать до сфери регулювання саме КУпАП.

Апеляційний суд звертає увагу, що КУпАП не передбачено можливості закриття провадження по справі про адміністративне правопорушення, у зв`язку із закінченням на момент апеляційного розгляду строків давності.

Обмеження строків давності притягнення до адміністративної відповідальності обумовлено цілями і задачами законодавства про адміністративну відповідальність і дискреційними повноваженнями законодавця з визначення меж публічного переслідування за скоєння правопорушень.

При цьому, правила перебігу строків давності притягнення до адміністративної відповідальності та наслідків їх спливу, мають універсальне значення для всіх випадків перегляду судових рішень у справах про адміністративні правопорушення.

Встановлення тривалості строків давності, які відносяться до компетенції законодавця, залежить від особливостей провадження у справах про адміністративні правопорушення і суспільної безпеки, складності їх виявлення та інших властивостей.

Апеляційний суд звертає увагу, що строк давності не тільки забезпечує правову визначеність та остаточність судового рішення, попередження порушень прав осіб, які притягуються до адміністративної відповідальності, але й надає право порушнику уникнути переслідування або притягнення до суду за закінченням певного строку після скоєння правопорушення, в даному випадку - притягнення до адміністративної відповідальності за закінченням строку давності, який передбачений ч.6 ст.38 КУпАП.

Необхідно зауважити, що строки накладення адміністративних стягнень в Україні за КУпАП є досить короткими. При цьому, судова практика свідчить про те, що такий короткий строк, в багатьох випадках, призводить до поширення в суспільстві небезпечного відчуття безкарності за вчинені порушення. З іншого боку, строки притягнення до відповідальності не повинні бути занадто тривалими, оскільки це порушуватиме принцип правової визначеності і змушуватиме певних осіб невизначено довгий період перебувати у стані суб`єкта, який притягається до відповідальності.

Також апеляційний суд звертає увагу, що ст.38 КУпАП передбачає певний строк, протягом якого може бути накладене на особу адміністративне стягнення, тобто у разі закінчення встановленого цією нормою закону строку, на особу не може бути накладене саме адміністративне стягнення.

При цьому, слід звернути увагу, що законом окремо регулюються строки притягнення громадян до адміністративної відповідності за ст. 130 КУпАП, яка як відомо, має більшу суспільну небезпеку ніж інші правопорушення (один рік).

Такий строк визначений законодавцем враховуючи меншу суспільну небезпеку при порівнянні більш суспільно небезпечних кримінальних правопорушень.

Стаття 38 КУпАП регулює накладення стягнень, але не визначає правило чи стосується таке стягнення всього часу існування рішення до його перегляду, чи потрібно керуватись загальними правилами набрання законної сили рішенням суду та презумпцію невинуватості.

В цьому контексті вочевидь постає питання в часі накладення та виконання судового рішення.

Якщо виходити із загальної презумпції, що особа вважається невинуватої допоки її вину не буде доведено у встановленому законом порядку, то можливо побачити, що така вина встановлювалась і доводилась під час судового розгляду в суді першої інстанції. В подальшому мова іде лише про перегляд судового рішення в порядку апеляційного провадження.

У порівняні з Кримінальним Законом можливо побачити, що ст. 49 КК України, яка регулює питання звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, таке звільнення можливо до дня набрання вироком суду законної сили. Тобто закон визначає крайню межу такого питання настанням певної події - набрання законної сили рішення суду, яким особа визнана винуватою та засуджена.

Даючи оцінку, питанню строку накладення стягнення ми потрапляємо в орбіту права на тлумачення закону, яке як відомо можливо за двома принципово різними підходами. Якщо ми починаємо тлумачення за точним змістом закону, то застосовуючи норму звертаємо увагу більше на букви і слова, які формують речення та певні образи нормативного застосування в межах таких речень. При такому підході, можливо справді дійти думки, що загальні норми пов`язані з презумпцією невинуватості та набранням законної сили рішенням суду можуть бути частиною норми закону (ст. 38 КУпАП), яка не висловлена законодавцем але мається на увазі, як загальне правило з теорії права.

Якщо ж тлумачення відбувається за духом і змістом закону, вочевидь ми намагаємось зрозуміти яку саме мету переслідував законодавець втілюючи у життя таку норму.

Завданням КУпАП як відомо (серед іншого) є охорона прав і свобод громадян, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Тобто законодавець хоче встановити не тільки порядок у державі але й зробити це таким чином, щоб кожний у випадку порушення встановлених правил поніс свою міру відповідальності, оскільки без такої концепції втрачається сенс будь якого закону, що охороняє права і свободи громадян.

На переконання апеляційного суду, встановлюючи правила охорони суспільних відносин, законодавець завжди намагається зберегти баланс між суспільним інтересом і правами окремої людини. Для цього активно використовуються доктринальні та теоретичні підходи за допомогою яких в нормах законів описуються обмеження, заборони та права.

Однак, на думку апеляційного суду, вирішальним моментом при оцінці норми є не абстрактний зміст закону, не справедливість на папері і моральність на словах, а те, як це право об`єктивується в житті, як воно виконується і проводиться насправді до виконання.

Слід звернути увагу, що встановлюючи правило застосування адміністративного стягнення у певні строки, законодавець вже поставив людину у досить сприятливе становище. Визнаючи такий вид правопорушень менш небезпечним ніж кримінальні, законодавець показує, що людина не повинна страждати і потерпати від переслідування більше ніж розумний строк (у даному випадку, відповідно до положень КУпАП, від трьох місяців до одного року).

Разом з тим, законодавець вочевидь не мав на увазі у певних випадках (наприклад складності справи чи процесуальна не сумлінність особи, яка притягається до відповідальності), надавати можливість особам ухилятись від адміністративної відповідальності, шляхом закриття проваджень за спливом строків, у випадках, коли розгляд такої справи затягнувся у суді першої інстанції.

Така думка випливає в тому числі з тлумачення ч. 2 ст. 38 КУпАП, яка визначає строк накладення стягнення - саме з дня вчинення, до дня такого накладення стягнення. Відповідна гранична межа пов`язується тільки з фактом накладення стягнення і не має формули для такої норми у вигляді: «до дня набрання рішенням суду законної сили», що регламентовано Кримінальним Законом.

На переконання апеляційного суду, очевидно у такий спосіб законодавець мав на меті менш небезпечні правопорушення забезпечити дієвим механізмом реалізації його у життя.

Таким чином, приймаючи рішення за клопотанням сторони захисту, апеляційний суд вважає тлумачення норми ст. 38 КУпАП за її буквальним змістом помилковим, і таким, що не відповідає духу закону та його змісту.

З огляду на наведене апеляційний суд вважає, що з урахуванням того факту, що в даній справі, станом на день винесення постанови суддею місцевого суду щодо ОСОБА_1 , визначені ч.6 ст.38 КУпАП строки не минули, у апеляційного суду відсутні підстави для закриття провадження по справі на підставі п.7 ч.1 ст.247 КУпАП на стадії апеляційного провадження, за умови, якщо суд апеляційної інстанції визнає рішення місцевого суду законним та обґрунтованим.

За таких обставин суд визнає доводи апеляційної скарги безпідставними, що свідчить про відсутність підстав для її задоволення та скасування оскарженої постанови суду першої інстанції.

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника Малевича О.В. залишити без задоволення.

Постанову судді Приморського районного суду м. Одеси від 13.11.2024 року, якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим за ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення й оскарженню не підлягає.

Суддя

Одеського апеляційного суду Р.І. Котелевський