ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 33/817/39/25 Доповідач - Ваврів І.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2025 р. Суддя Тернопільського апеляційного суду Ваврів І.З.

з участю: захисника особи щодо якої складено протокол про порушення митних правил, ОСОБА_1 , адвоката Задорожко О.О.

- представника Тернопільської митниці Лапунько М.В.

розглянувши справу про адміністративне правопорушення

В якості підстави до переміщення вказаного товару разом із митною декларацією типу ЕЕ № 23UA52U9 ОСОБА_1 подав до митного органу такі документи: договір купівлі-продажу (інвойс) № 36762077 від 27.07.2023; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_1 від 10.07.2023; довіреність від 28.09.2023, зареєстрована в реєстрі за № 1796.

Відповідно до указаної довіреності ОСОБА_2 уповноважує ОСОБА_1 бути її представником в усіх установах, у тому числі з питання отримання, експедирування, супроводження та оформлення вантажів. Довіреність видана та посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ільяшовим Олексієм Володимировичем.

Вартість товару згідно з договором купівлі-продажу (інвойс) № 36762077 від 27.07.2023 складає 3853 доларів США (на день переміщення товару згідно з курсом НБУ складає 140898,82 грн).

04.10.2023 товар доставлений ОСОБА_1 до митниці призначення (Тернопільська митниця), що знаходиться за адресою: вул. Текстильна, буд. 28А, м. Тернопіль. 05.10.2023 відділом митного оформлення № 1 митного поста «Тернопіль» Тернопільської митниці оформлений у вільний обіг товар за митною декларацією типу ДЕ № 23UA53U5 «автомобіль легковий, такий що використовувався, марки «Ford», моделі «Explorer Limited», номер кузова « НОМЕР_2 », календарний рік випуску: 2018 року».

З метою перевірки законності переміщення через митний кордон України вказаного товару, правдивості поданих до митного контролю документів, а саме довіреності від 28.09.2023, зареєстрованої в реєстрі за № 1796, як підстави для пропуску товару на митну територію України, 19.04.2024 Тернопільською митницею приватному нотаріусу ОСОБА_3 направлений лист № 7.25-2/20-1/5.13/2542 з проханням підтвердити або спростувати факт видачі даної довіреності.

Листом № 03/01-16 від 23.04.2024 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ільяшов О.В. повідомив, що ОСОБА_2 йому невідома, за вчиненням нотаріальної дії до нього не зверталася, довіреність від 28.09.2023, зареєстрована в реєстрі за № 1796, виготовлена з ознаками підробки.

За даним фактом отримані пояснення від ОСОБА_2 , у яких остання зазначила, що ОСОБА_1 їй невідомий. При підписанні довіреності від 28.09.2023, що зареєстрована в реєстрі за № 1796, ОСОБА_2 не була присутня та не уповноважувала ОСОБА_1 бути її представником в усіх установах, у тому числі з питання отримання, експедирування, супроводження та оформлення вантажів.

Таким чином, за змістом вказаного протоколу, ОСОБА_1 вчинив дії, спрямовані на переміщення товару через митний кордон України з приховуванням від митного контролю, тобто з поданням митному органу як підстави для переміщення товару підроблених документів, а саме довіреності від 28.09.2023, зареєстрованої в реєстрі за № 1796.

Дії ОСОБА_1 посадовою особою митного органу кваліфіковані за ч.1 ст. 483 МК України.

Закриваючи провадження у справі, місцевий суд виходив з того, що матеріали справи не містять доказів, що саме ОСОБА_1 здійснив підроблення довіреності, яка є знаряддям інкримінованого йому порушення, а відтак у суду були відсутні підстави вважати, що останній умисно, знаючи про фіктивність цього документу, надав такий документ митному органу з метою переміщення товару через митний кордон України, а також митним органом не здобуто такої сукупності доказів, яка обґрунтовувала б зроблені у протоколі висновки, внаслідок чого суд дійшов висновку про те, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад інкримінованого йому порушення митних правил, передбаченого ч. 1 ст. 483 МК України.

В апеляційній скарзі представник Тернопільської митниці вважає, що викладенні в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції висновки є помилковими та такими, що не відповідають матеріалам справи, а також нормам матеріального та процесуального права.

Апелянт вважає помилковим висновок місцевого суду, що в судовому засіданні не встановлено та із матеріалів справи не вбачається даних про те, що ОСОБА_1 вчиняв будь-які із дій, передбачених ч.1 ст.483 МК України чи сприяв їх вчиненню, оскільки одним із способів вчинення порушення митних правил, передбаченого зазначеною статтею, є подання митному органу як підстави для переміщення товарів підроблених документів.

Звертає увагу, що з метою переміщення через митний кордон України товару, ОСОБА_1 подав до митного контролю та митного оформлення довіреність від 28.09.2023, яка зареєстрована в реєстрі за №1796, яка містить ознаки підробки.

З огляду на вищенаведене, представник митниці вважає, що висновки місцевого суду стосовно того, що справою не підтверджено факту підробки довіреності, а сама по собі відповідь приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ільяшова О.В. не може доводити ці обставини, так як вирішення даного питання потребує спеціальних знань та можливе лише шляхом проведення експертизи, безпідставними.

Звертає увагу суду, що переміщення транспортного засобу марки «Ford», моделі «Explorer Limited», номер кузова « НОМЕР_2 », календарний рік випуску: 2018 року», через митний кордон України ОСОБА_1 здійснював не на підставі договору як водій перевізник ФОП ОСОБА_4 , як про це зазначає суд першої інстанції, а на підставі довіреності від 28.09.2023 будучи уповноважена власником товару особа, яка наділена правом учиняти дії, визначені Правилами №1118 та даною довіреністю.

Вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що ОСОБА_1 в даному випадку не може виступати суб`єктом інкримінованого йому правопорушення, оскільки був лише водієм.

На переконання апелянта, висновок місцевого суду, що відповідальним за ввезення товару є саме ОСОБА_5 , який виступив уповноваженою особою власника автомобіля ОСОБА_2 , з яким остання уклала договір про надання послуг по декларуванню та митному оформленню товарів є також помилковим, оскільки ОСОБА_5 в даній ситуації є агентом з митного оформлення, який заповнив і подав митну декларацію, жодних документів на підтвердження ввезення ним транспортного засобу загаданого в протоколі про порушення митних правил через митний кордон України матеріали справи не містять.

Просить скасувати постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 грудня 2024 року щодо ОСОБА_1 та винести нову постанову, якою притягнути ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.483 МК України та накласти на нього адміністративне стягнення в межах санкції статті.

Заслухавши пояснення представника Тернопільської митниці Лапунько М.В., яка підтримала подану апеляційну скаргу і, з наведених у ній мотивів, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою ОСОБА_1 притягнути до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.483 МК України; захисника ОСОБА_1 адвоката Задорожко О.О., яка рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим і тому просить залишити його без зміни та відмовити у задоволенні апеляційної скарги; дослідивши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, приходжу до наступного висновку.

Аналіз матеріалів справи та безпосередньо рішення місцевого суду, яке оскаржується апелянтом, дає підстави для висновку, що суд, розглядаючи дану справу, дотримався положень статей 245, 280 КУпАП, відповідно до яких провадження у справах про адміністративні правопорушення має забезпечувати повне, всебічне й об`єктивне з`ясування всіх обставин справи, що сприяє постановленню законного та обґрунтованого рішення, яке виключало б його двозначне тлумачення і сумніви щодо доведеності вини певної особи в учиненні адміністративного правопорушення.

Відповідно до ст.9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до ч.1 ст.487 МК України, провадження у справах про порушення митних правил здійснюється відповідно до цього Кодексу, а в частині, що не регулюється ним, - відповідно до законодавства України про адміністративні правопорушення.

Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

На розширення цього положення Основного Закону у статті 17 Закону України «Про виконання рішення та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 2 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Приписами ст. 129 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, задекларовано, що основними засадами судочинства, серед іншого, є змагальність та забезпечення доведеності вини.

Як зазначено в Рішенні Конституційного Суду України от 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010, адміністративна відповідальність в Україні і процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах і правових презумпціях.

Однією з таких правових презумпції є закріплена у ст. 62 Конституції України презумпція невинуватості, згідно якої особа вважається невинуватою до тих пір, поки її вина не буде доведена у встановленому законом порядку.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка висловлена, зокрема, у рішеннях «Остюрн проти ФРН», Енгель та інші проти Нідерландів», «Равнсборг проти Швеції», «Путц проти Австрії», «Озтюрк проти Німеччини, гарантії прав людини, передбачені Конвенцією, щодо кримінального провадження, розповсюджуються у тому числі і на інше публічне переслідування особи, якщо таке переслідування можливо визначити карно-кримінально правовим та національним правом: колом адресатів та правовими наслідками для адресатів. Тобто гарантії передбачені ст.4 Протоколу №7, стосуються не лише кримінального провадження у розумінні законодавства України, а й будь-якого публічного переслідування, яке здійснюється Державою.

В рішення ЄСПЛ від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява №7460/03, пп.21-22), суд зробив висновок, про те, що положення Митного Кодексу України мають ознаки, притаманні «кримінальному обвинуваченню» у значенні ст. 6 Конвенції.

За ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі та в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Одним із принципів здійснення державної митної справи, відповідно до п.3 ч.1 ст.8 МК України, є законність та презумпція невинуватості.

Відповідно до ст. 489 МК України, посадова особа при розгляді справи про порушення митних правил зобов`язання з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують та/або обтяжують відповідальність, чи є підстави для звільнення особи, що вчинила правопорушення, від адміністративної відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

За змістом ст. 458 МК України порушення митних правил є адміністративним правопорушенням, яке являє собою протиправні, винні (умисні або з необережності) дії чи бездіяльність, що посягають на встановлений цим Кодексом та іншими актами законодавства України порядок переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, пред`явлення їх митним органам для проведення митного контролю та митного оформлення, а також здійснення операцій з товарами, що перебувають під митним контролем або контроль за якими покладено на митні органи цим Кодексом чи іншими законами України, і за які цим Кодексом передбачена адміністративна відповідальність.

Підставою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність в її діях складу адміністративного правопорушення - сукупності юридичних ознак (об`єктивних і суб`єктивних), що визначаються вчинене протиправне діяння як конкретне адміністративне правопорушення.

Тобто, при складанні протоколу про порушення митних правил враховуються ознаки складу правопорушення, які мають узгоджуватись з диспозицією статті, до відповідальності за якою притягується особа. У іншому випадку відсутність однієї із ознак складу правопорушення виключає можливість притягнення особи до відповідальності.

Згідно з ч. 1 ст. 483 МК України відповідальність настає за переміщення або дії, спрямовані на переміщення товарів через митний кордон України з приховуванням від митного контролю, тобто з використанням спеціально виготовлених сховищ (тайників) та інших засобів або способів, що утруднюють виявлення таких товарів, або шляхом надання одним товарам вигляду інших, або з поданням митному органу як підстави для переміщення товарів підроблених документів чи документів, одержаних незаконним шляхом, або таких, що містять неправдиві відомості щодо найменування товарів, їх ваги (з урахуванням допустимих втрат за належних умов зберігання і транспортування) або кількості, країни походження, відправника та/або одержувача, кількості вантажних місць, їх маркування та номерів, неправдиві відомості, необхідні для визначення коду товару згідно з УКТ ЗЕД та його митної вартості.

Отже, основним безпосереднім об`єктом даного правопорушення є встановлений порядок переміщення товарів через митний кордон України.

Об`єктивною стороною правопорушення є дії, спрямовані на переміщення товарів через митний кордон України (активна поведінка особи).

Зі змісту диспозиції ч. 1 ст. 483 МК України, вбачається, що умисел особи полягає у тому, що вона, вчиняючи дії, передбачені вказаною нормою закону чітко розуміє та усвідомлює обставини і характер незаконного переміщення товарів через митний кордон України, тобто протиправність своїх дій, передбачає настання негативних наслідків своїх дій та бажає їх настання.

Зазначене узгоджується з приписами ст. 10 КУпАП у відповідності до якої адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Відповідно, суб`єктивна сторона даного правопорушення характеризується прямим умислом на переміщення товарів з приховуванням від митного контролю.

Закриваючи провадження в справі у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення суддя місцевого суду встановив, що 03.10.2023 о 22 год. 03 хв. через пункт пропуску «Грушів Будомєж» Львівської митниці ОСОБА_1 на транспортному засобі ВО 7007 НН/ НОМЕР_3 ввіз товар, а саме: «автомобіль легковий, такий, що використовувався, марки «Ford», моделі «Explorer Limited», номер кузова « НОМЕР_2 », календарний рік випуску: 2018 року».

В якості підстави до переміщення вказаного товару разом із митною декларацією типу ЕЕ № 23UA52U9 ОСОБА_1 подав до митного органу, зокрема довіреність від 28.09.2023, зареєстровану в реєстрі за № 1796.

Крім того, суд встановив, що декларантом у даній справі є агент з митного оформлення та митний брокер ОСОБА_5 , який здійснював свою діяльність та діяв в інтересах ОСОБА_2 , здійснюючи митне оформлення транспортного засобу в момент його переміщення через кордон.

У свою чергу особою, відповідальною за фінансове врегулювання, та покупцем товару в інвойсі від 27.07.2023 зазначена ОСОБА_2 .

Відтак місцевий суд прийшов до висновку, що саме ОСОБА_5 є відповідальним за ввезення товару, який виступив уповноваженою особою власника автомобіля ОСОБА_2 , з яким остання уклала договір про надання послуг по декларуванню та митному оформленню товарів, оскільки усі документи, пов`язані з реєстрацією транспортного засобу, оформляв безпосередньо саме ОСОБА_5 .

Також місцевим судом була досліджена копія трудового договору б/н від 01.10.2023, що укладений між ФОП ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , згідно якого обов`язками працівника у даному договорі визначене перевезення автомобіля за плату.

З врахуванням оцінки вищенаведеного доказу, суд першої інстанції констатував той факт, що ОСОБА_1 був лише водієм, який здійснював перевезення транспортного засобу та договір купівлі-продажу (інвойс) самостійно не укладав.

Отже, доводи апелянта в цій частині є безпідставними, оскільки указаний документ свідчать про те, що перевізником товару був ФОП ОСОБА_4 , у якого ОСОБА_1 працював водієм, що, з урахуванням змісту частини 2 статті 460 МК України свідчить про те, що ОСОБА_1 за встановлених обставин не є суб`єктом порушення митних правил, передбачених частиною 1 статті 483 МК України, та не мав умислу на вчинення дії, спрямованих на переміщення товару через митний кордон України з приховуванням від митного контролю, тобто з поданням митному органу як підстави для переміщення товару підроблених документів.

Також, судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази того, що саме ОСОБА_1 здійснив підроблення довіреності, яка є знаряддям інкримінованого йому порушення, а відтак, дійшов до висновку, що відсутні підстави вважати, що останній умисно, знаючи про фіктивність цього документу, надав такий документ митному органу.

Крім цього, місцевим судом правильно зазначено, що сама по собі відповідь приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ільяшова О.В. не може доводити ці обставини, оскільки вирішення даного питання потребує спеціальних знань та можливе лише шляхом проведення відповідної експертизи.

Разом з тим у матеріалах справи відсутні докази того, що митний орган додатково здійснював необхідні заходи з метою встановлення факту підроблення довіреності від 28.09.2023 за № 1796.

Більше того, на час направлення Тернопільською митницею до суду матеріалів справи про порушення митних правил відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.483 МК України, відомості про встановлення факту підробки вказаного вище документу, відсутні.

Апеляційний суд також звертає увагу, що у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 «Про судову практику у справах про контрабанду та порушення митних правил» роз`яснено судам, що незаконно одержаними слід визнавати документи, які особа отримала за відсутності законних підстав або з порушенням установленого порядку.

Підробленими треба вважати як фальшиві документи, так і справжні, до яких внесено неправдиві відомості чи окремі зміни, що перекручують зміст інформації щодо фактів, які ними посвідчуються, а також документи з підробленими підписами, відбитками печаток та штампів.

Таким чином, у даному випадку протокол про порушення митних правил повинен містити чіткі обґрунтування об`єктивної сторони складу правопорушення з посиланням на належні докази.

Апеляційний суд констатує, що матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 отримав вищезгадану довіреність у незаконний спосіб або з порушенням встановленого порядку, як і те що такий документ є підробленим, а в подальшому, усвідомлюючи, що такий документ є підробленим чи містить неправдиві дані, подав його митному органу з метою переміщення товару через митний кордон України.

Таким чином зазначені обставини давали місцевому суду підстави для обґрунтованого сумніву, що в діях ОСОБА_1 був умисел, спрямований на подання підробленого документу як підстави для переміщення товару, належного власнику ОСОБА_2 .

При цьому, місцевим судом враховано, що усі митні податки та збори під час переміщення ОСОБА_1 товару через кордон та здійснення митного оформлення були сплачені у визначеному чинним законодавством розмірі.

З врахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції дійшов до висновку, що митним органом не доведено, що ОСОБА_1 під час переміщення через митний кордон товару усвідомлював, що відомості, які містяться у довіреності від 28.09.2023, зареєстрованій за № 1796, не відповідають дійсності, та що ОСОБА_2 не вчиняла на користь ОСОБА_1 такої довіреності.

Так само митним органом не було доведено, що ОСОБА_1 передбачав негативні наслідки подання митному органу зазначеної вище довіреності та бажав їх настання.

Перевіряючи доводи представника митного органу щодо умисного подання ОСОБА_1 митному органу, як підстави для переміщення товару через митний кордон України, як перевізником товару, спірної довіреності, яка візуально не відповідала встановленій формі та була оформлена не на спеціальному бланку, суд враховує також те, що матеріалами справи підтверджено, що така довіреність була прийнята посадовими особами пункту пропуску «Грушів-Будомєж» Львівської митниці, що спростовує такі твердження про очевидну для ОСОБА_1 невідповідність форми довіреності вимогам законодавства, оскільки останній міг бути не обізнаний із порядком вчинення нотаріальних дій та бланків їх оформлення.

Зважаючи на те, що професійно обізнані службові особи візуально не встановили невідповідність поданої довіреності встановленій формі, суд вважає цілком ймовірним, що таку невідповідність не зміг встановити й сам ОСОБА_1 .

Також суд враховує, що для складання довіреності потрібна особиста присутність особи, яка видає таку довіреність (довірителя), її паспорт та реєстраційний номер облікової картки платника податків, натомість присутність повіреного не є обов`язковою, а відтак приходжу до висновку про те, що сама лише наявність довіреності не є беззаперечним доказом того, що ОСОБА_1 , як повірений який не був присутній при видачі довіреності, знав чи є довіреність підробленою.

На підставі наведеного приходжу до висновку, що у матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували, що ОСОБА_1 під час переміщення через митний кордон вказаного товару, як перевізник, усвідомлював те, що довіреність від 28.09.2023, зареєстрована в реєстрі за №1796, яка видана та посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ільяшовом О.В. не відповідає дійсності та те, що ОСОБА_2 не вчиняла на користь ОСОБА_1 такої довіреності.

Тобто, в даному випадку ОСОБА_1 за своїм статусом був лише водієм, який здійснював перевезення даного товару (транспортного засобу), що підтверджується даними АСМО Інспектор; договору купівлі-продажу (інвойс) самостійно він не укладав, всі документи, пов`язані з реєстрацією транспортного засобу оформляв безпосередньо ОСОБА_5 , а відтак відповідальним за ввезення товару згідно даних матеріалів справи та даних декларацій ОСОБА_1 не виступав, а діяв лише як перевізник вказаного товару.

З аналізу положень статей 483, 489 МК України, а також статей 2, 9, 11 КУпАП вбачається, що підставою для визнання особи винною в порушенні митних правил, як різновиду адміністративного правопорушення, є встановлення у вчиненому нею діянні всіх ознак складу такого правопорушення, в тому числі, ознак суб`єктивної та об`єктивної сторони складу правопорушення.

Тому, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність в діях ОСОБА_1 , за обставин викладених у протоколі про порушення митних правил, умислу на незаконне переміщення транспортного засобу на територію України, як обов`язкової ознаки суб`єктивної сторони складу інкримінованого йому правопорушення.

Також апеляційний суд зазначає, що доводи апеляційної скарги, поданої Тернопільської митницею, є аналогічними доводам митного органу, що були предметом дослідження суду першої інстанційні, які отримали належну правову оцінку, з якою суд апеляційної інстанції погоджується.

За таких обставин, аргументи наведені апелянтом в апеляційній скарзі щодо незаконності постанови суду першої інстанції є безпідставними і тому не можуть бути прийняті до уваги.

У рішенні Великої палати Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 59 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) статті 368-2 Кримінального кодексу України від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 зазначається, що Конституційний Суд України зауважує, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Зазначене узгоджується і з правовою позицією ЄСПЛ, згідно якої «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом» (п. 43 рішення від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine), з відсиланням на п. 282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey).

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинене і правопорушник є винним у його вчиненні.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду.

Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Необхідно, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Таким чином, особу може бути визнано винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, в тому числі, у сфері митного оформлення і контролю, виключно в разі встановлення в її діянні всіх ознак складу інкримінованого їй адміністративного правопорушення, тобто, за наявності усіх необхідних елементів об`єктивних та суб`єктивних ознак, які характеризують діяння як правопорушення у сукупності.

З урахуванням наведеного, вважаю, що постанова Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 грудня 2024 року відносно ОСОБА_1 є законною та обґрунтованою, а тому підстав для її скасування, про що ставить питання апелянт, не вбачаю.

На підставі наведеного, керуючись. ст.294 КУпАП, ст.530 МК,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Тернопільської митниці Державної митної служби України залишити без задоволення, а постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 грудня 2024 року, якою закрито провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за порушення митних правил, передбаченого ч.1 ст.483 МК України, у зв`язку з відсутністю в його діях складу правопорушення без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя