Провадження № 3/643/41/25
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.01.2025 суддя Московського районного суду м. Харкова Власенко М. В., розглянувши матеріали, які надійшли з Управління патрульної поліції в Харківській області про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,

за ч. 1 ст. 130 КУпАП,

ВСТАНОВИВ:

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 169361 від 09 листопада 2024 року, 08 листопада 2024 року о 23:30 год. в м. Харків, вул. Нескорених, 13, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом «Nissan Qashqai», д. н. з. НОМЕР_2 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, виражене тремтіння пальців рук). Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку, за допомогою спеціального приладу газоаналізатора драгер на місці зупинки та в мед закладі КНП ХОР ОКНЛ категорично відмовився.

Своїми діями ОСОБА_1 порушив п. 2.5 Правил дорожнього руху України. Відносно нього було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився.

22 січня 2025 року від захисника ОСОБА_1 адвоката Носенка А. Ю. надійшли заперечення у справі № 643/14023/24 про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП, у яких захисник просить справу про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку із відсутністю події в складу адміністративного правопорушення.

Так, у вказаних запереченнях захисник зазначив, що матеріали справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 не містять передбачені законом підстави для зупинки, що свідчить про відсутність права у поліцейських вимагати від останнього проходження огляду на стан сп`яніння. Із матеріалів справи не вбачається, що ОСОБА_1 допустив будь-які порушення правил дорожнього руху. Огляд водія з метою виявлення чи перебуває останній у стані сп`яніння, з точки зору ст. 35 ЗУ «Про національну поліцію», не може бути підставою для зупинки транспортного засобу, так як не може бути візуально встановлено поліцейським під час руху транспортного засобу. Також захисник зазначив про порушення порядку відсторонення особи від керування транспортним засобом, як про це зазначено у ст. 266 КУпАП, оскільки матеріали справи містять лише зобов`язання ОСОБА_1 про те, що він зобов`язується не сідати за кермо транспортного засобу, але не містять документи, що підтверджують, кому саме в управління передано транспортний засіб та розписки особи, кому в управління передано автомобіль. Крім цього, захисник зазначив, що газоаналізатор Драгер наданий без належного повідомлення ОСОБА_1 про необхідність пройти огляд. Також захисник у запереченнях зазначив про порушення права на захист під час складання протоколу про адміністративне правопорушення, оскільки ОСОБА_1 не має юридичної освіти та не є обізнаним у питаннях, пов`язаних із складанням адміністративних матеріалів. Одночасно захисник зазначив про порушення порядку проведення огляду на стан сп`яніння, визначений ст. 266 КУпАП, оскільки поліцейським не було повідомлено ОСОБА_1 назву медичного закладу та способи проведення лабораторних досліджень у такому закладі, що зумовлює недійсність огляду особи на стан сп`яніння відповідно до ч. 5 ст. 266 КУпАП. Також захисником зазначено про порушення порядку роз`яснення прав та обов`язків особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, та недопустимості доказів рапорту поліцейського.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив таке.

Положеннями ч. 1 ст. 130 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Згідно п. 2.5 ПДР України водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Порядок проходження огляду на стан сп`яніння врегульовано ст. 266 КУпАП, а також Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України № 1452/735 від 09 листопада 2015 року, та Порядком направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1103 від 17 грудня 2008 року.

Відповідно до п. 2, 3 розділу І Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України № 1452/735 від 09 листопада 2015 року, огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.

Ознаками алкогольного сп`яніння є: запах алкоголю з порожнини рота; порушення координації рухів; порушення мови; виражене тремтіння пальців рук; різка зміна забарвлення шкіряного покриву обличчя; поведінка, що не відповідає обстановці.

Огляд на стан сп`яніння проводиться поліцейськими на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом або лікарем закладу охорони здоров`я (п. 6 розділу І Інструкції). У розумінні вимог п. 7 розділу І Інструкції, огляд у закладі охорони здоров`я проводиться лише у разі відмови водія транспортного засобу від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу або його незгоди з результатами огляду, проведеного поліцейськими. Огляд на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу проводиться в присутності двох свідків (п. 6 розділу ІІ Інструкції).

Такі ж положення викладені у Постанові Кабінету Міністрів України № 1103 від 17 грудня 2008 року «Про затвердження Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, а також проведення такого огляду».

Матеріали справи містять: протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 169361 від 09 листопада 2024 року; диск з відеозаписами; довідку інспектора УПП в Харківській області; акт огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням технічних засобів; направлення до КНП ХОР «ОКНЛ»; письмові пояснення та письмове зобов`язання ОСОБА_1 ; рапорт поліцейського УПП в Харківській області.

Судом оглянуто відеозаписи, долучені до протоколу, якими, зокрема, підтверджуються наступні обставини: факт зупинки автомобіля під керуванням ОСОБА_1 ; неповідомлення поліцейськими законодавчо визначених причин зупинки водія транспортного засобу; відмова ОСОБА_1 від проходження огляду на стан сп`яніння; відносно ОСОБА_1 не виносились інші постанови/протоколи за порушення будь-яких правил дорожнього руху; право на захист не роз`яснено.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» передбачено, що при розгляді справ зазначеної категорії необхідно з`ясовувати всі обставини, перелічені у ст. ст. 247, 280 КУпАП. Зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим ст. ст. 283, 284 КУпАП. У постанові, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Згідно ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Європейський Суд з прав людини у рішенні «Шмауцер (Schmautzer) проти Австрії» від 23 жовтня 1995 року зазначив, що дорожньо-транспортні правопорушення, за які може бути накладено стягнення у виді штрафу чи обмеження у користуванні водійськими правами, підпадають під визначення «кримінального обвинувачення». Позбавлення прав на управління транспортним засобом також розглядається Європейським Судом кримінально-правовою санкцією, оскільки «право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності» (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Маліге проти Франції» від 23 вересня 1998).

Згідно «критеріїв Енгеля», сформованих Європейським судом з прав людини у справі «Енгель та інші проти Нідерландів» (1976 рік), критеріями для визначення поняття «кримінальне обвинувачення» є: критерій національного права (чи підпадає певне протиправне діяння під ознаки злочину згідно з національними нормами); критерій кола адресатів (якщо відповідальність поширюється на невизначене коло осіб, то правопорушення підлягає кваліфікації як кримінальне); критерій мети та тяжкості наслідків (у випадку, якщо у санкції наявний саме елемент покарання, а передбачені санкції є достатньо суворими, скоєне правопорушення розглядається за природою кримінального злочину).

При цьому кваліфікація порушення/обвинувачення як «кримінального» дає особі додаткові гарантії, які передбачені Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, у тому числі обов`язок довести вину особи, який передбачений ч. 2 ст. 6 Конвенції, та заборона подвійного притягнення до відповідальності за одне порушення (ст. 4 Протоколу 7 до Конвенції).

Відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Спираючись на положення ч. 1 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також на практику Європейського суду з прав людини у справах «Лучанінова проти України» (рішення від 09 червня 2011 року, заява № 16347/02),«Малофєєва проти Росії» (рішення від 30 травня 2013 року, заява № 36673/04), «Карелін проти Росії» (заява № 926/08, рішення від 20 вересня 2016 року), беручи до уваги адміністративне стягнення, передбачене ч. 1 ст. 130 КпАП України, необхідно виходити з того, що, як і у кримінальному провадженні, суд у цій справі має бути неупередженим і безстороннім і не вправі самостійно змінювати на шкоду особі формулювання правопорушення, викладене у фабулі протоколу про адміністративне правопорушення. Відповідне формулювання слід вважати по суті викладенням обвинувачення у вчиненні адміністративного правопорушення, винуватість у скоєнні якого має бути доведено не судом, а перед судом у змагальному процесі. Суд також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки таким чином, неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, за своєю суттю ст. 130 КУпАП є кримінальним порушенням/обвинуваченням та необхідною умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є суворе і точне дотримання встановленого законом порядку.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на вищевикладене, суд звертає увагу на те, що особа, яка складає протокол про адміністративне правопорушення, зобов`язана діяти у суворій відповідності до встановленого законом порядку, оскільки така особа зобов`язана вчиняти не ті дії, які прямо не заборонені законом, а дії, які передбачені законом.

Так, згідно ч. 1 ст. 35 ЗУ «Про національну поліцію» поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі:

1) якщо водій порушив Правила дорожнього руху;

2) якщо є очевидні ознаки, що свідчать про технічну несправність транспортного засобу;

3) якщо є інформація, що свідчить про причетність водія або пасажирів транспортного засобу до вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, або якщо є інформація, що свідчить про те, що транспортний засіб чи вантаж можуть бути об`єктом чи знаряддям учинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення;

4) якщо транспортний засіб перебуває в розшуку;

5) якщо необхідно здійснити опитування водія чи пасажирів про обставини вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, свідками якого вони є або могли бути;

6) якщо необхідно залучити водія транспортного засобу до надання допомоги іншим учасникам дорожнього руху або поліцейським або як свідка під час оформлення протоколів про адміністративні правопорушення чи матеріалів дорожньо-транспортних пригод;

7) якщо уповноважений орган державної влади прийняв рішення про обмеження чи заборону руху;

8) якщо спосіб закріплення вантажу на транспортному засобі створює небезпеку для інших учасників дорожнього руху;

9) порушення порядку визначення і використання на транспортному засобі спеціальних світлових або звукових сигнальних пристроїв;

10) якщо зупинка транспортного засобу, який зареєстрований в іншій країні, здійснюється з метою виявлення його передачі у володіння, користування або розпорядження особам, які не ввозили такий транспортний засіб на митну територію України або не поміщували в митний режим транзиту;

11) якщо є наявна інформація, яка свідчить про те, що водій або пасажир транспортного засобу є особою, яка самовільно залишила місце для утримання військовополонених.

Проте, письмові матеріали справи № 643/14023/24 не містять зазначення причини зупинки автомобіля ОСОБА_1 , зокрема, і рапорт поліцейського, долучений до протоколу про адміністративне правопорушення.

Судом враховуються події, зафіксовані на долучених відеозаписах, зокрема про те, що поліцейський повідомив у якості причини зупинки ОСОБА_1 про те, що йому потрібно перевірити автомобіль, проте така причина не передбачена вищевказаними положеннями законодавства. Натомість, суд доходить до висновку, що таке повідомлення поліцейського є некоректним, оскільки не містить відомостей про те, у зв`язку з чим останній має намір обстежити автомобіль.

Обставини, визначені законом, які давали поліцейському право вимагати від ОСОБА_1 пройти огляд на стан сп`яніння, були відсутні.

Крім цього, з відеозаписів слідує, що на місці зупинки ОСОБА_1 поліцейськими зупиняються усі автомобілі, які проїжджають цю ділянку без повідомлення про причини такої зупинки, різних марок, кольорів, тобто без підстав, визначених ст. 35 ЗУ «Про національну поліцію».

При цьому, ОСОБА_1 поводить себе спокійно та врівноважено, здійснює усі дії, про які просить поліцейських в ході огляду його автомобіля, не сперечаючись з поліцейським.

Суд враховує, що об`єктивною стороною правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, є керування транспортним засобом у стані сп`яніння (наркотичного чи алкогольного). Тобто доказова база має бути спрямована саме на доведення одночасно двох обставин: керування транспортним засобом і перебування у стані сп`яніння (наркотичного чи алкогольного).

Для того щоб виявити вказане правопорушення, той чи інший транспортний засіб має бути законно зупинений співробітниками поліції, в противному випадку протиправність зупинки (за умови відсутності задокументованого порушення ПДР та подальшим притягненням до відповідальності), може поставити під сумнів й саму подальшу процедуру виявлення «нетверезого водія» .

Так, у Рішенні від 15 березня 2019 року Верховний Суд у справі № 686/11314/17 вказав, що оскільки поліцейським не задокументовано та не доведено належними і допустимими доказами факту порушення водієм Правил дорожнього руху, то вимоги інспектора до водія про пред`явлення документів на право керування є неправомірними, а співробітники поліції можуть зупиняти автомобіль, лише коли є факт правопорушення.

Суд зазначає, що ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), пункт 58, «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, пункт 40, «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, пункт 67).

Таким чином, процедура притягнення особи до відповідальності має бути зрозумілою і передбачуваною для особи. Тобто особа має розуміти, якими повноваженнями наділені органи, які здійснюють процедуру притягнення її до відповідальності, а відповідні органи мають діяти лише в межах наданих їм законом повноважень.

Проте, у даному випадку процедура щодо зупинки автомобіля під керуванням ОСОБА_1 здійснена з порушенням.

За правилами ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ч. 2 статті 251 КУпАП передбачено: «Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу».

У рішенні Європейського суду з прав людини від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» (Заява № 39598/03) Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпції факту.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях у справах «Тейксейра де Кастро проти Португалії» та «Шабельник проти України» неодноразово зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази, а порядок збирання доказів має відповідати передбаченим національним правом вимогам основним правам гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Також, Європейський суд з прав людини у рішеннях від 07 листопада 2002 року по справі «Лавентес проти Латвії» та від 08 лютого 2011 року по справі «Берктай проти Туреччини» наголосив, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву, що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумцій».

Пунктом 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» (з відсиланням на первісне визначення цього принципу у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey, п. 282) також визначено, що доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом.

Рішенням Конституційного суду України від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010, встановлено, що фактичні дані або будь-які інші докази, одержані в незаконний спосіб, а саме: з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина; з порушенням встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання фактичних даних; не уповноваженою на те особою тощо є неналежними доказами.

Європейський Суд з прав людини у справі «Аллене де Рібермон проти Франції» підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.

Згідно ст. 8 Конституції України, в Україні діє принцип верховенства права.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згода на обов`язковість якої надана Верховною Радою України: «Кожен має право на справедливий … розгляд його справи …».

Обов`язок суду щодо забезпечення презумпції невинуватості і права на справедливий судовий розгляд поєднуються з положеннями ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України ратифікована 17 липня 1997 року Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (№ 475/97-ВР) та є частиною національного законодавства.

Отже, з урахуванням досліджених матеріалів та відеозаписів, встановлено, що зупинка автомобіля під керуванням ОСОБА_1 була протиправною, а тому винуватість водія у порушенні п. 2.5 Правил дорожнього руху є недоведеною поза розумним сумнівом.

Суд зазначає, що протокол про адміністративне правопорушення, хоч і є джерелом доказів, однак за своєю процесуальною суттю є фіксацією правопорушення, та інформація, яка в нього вноситься повинна ґрунтуватися на первинних доказах.

Крім цього, суд зазначає, що у випадку невжиття працівником поліції заходів щодо надання водію можливості скористатися послугами адвоката під час оформлення справи про адміністративне правопорушення поліцейський порушує права водія, що є підставою для скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення. До такого висновку дійшла колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у справі № 524/9827/16-а.

Так, з постанови Верховного Суду від 18 лютого 2020 року у справі № 524/9827/16-а слідує, що позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до інспектора УПП в м. Кременчуці, в якому просив: визнати протиправними дії інспектора щодо розгляду справи про адміністративне правопорушення на місці зупинки транспортного засобу; скасувати постанову у справі про адміністративне правопорушення серії АР № 811573. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що інспектор УПП в м. Кременчуці незаконно розглянувши справу на місці зупинки транспортного засобу позивача порушив його права та не надав можливості скористатися правами, які передбачені ст. 268 КУпАП, чим порушив порядок розгляду справи.

Суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог частково на підставі того, що відповідачем порушені права особи, яка притягується до адміністративної відповідальності у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 виявив бажання скористатись правом на правову допомогу, однак відповідачем не вжито жодних дій щодо надання можливості позивачу реалізувати своє право на отримання такої допомоги, що, на думку cуду першої інстанції, свідчить про порушення порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення. Апеляційний суд прийшов до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування.

Постановою Верховного Суду від 18 лютого 2020 року у справі № 524/9827/16-а касаційну скаргу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України в особі Управління патрульної поліції у м. Кременчуці Департаменту патрульної поліції залишено без задоволення, судові рішення суду першої та апеляційної інстанції залишено без змін.

Так, згідно позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 18 лютого 2020 року у справі № 524/9827/16-а, судами першої та апеляційної інстанції було встановлено, що під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 виявив бажання скористатись правовою допомогою, про що надав відповідачу відповідне письмове клопотання. Однак, інспектором не вжито жодних дій щодо надання водію можливості реалізувати своє право на отримання правової допомоги.

Колегія суддів погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанцій, що такими діями інспектор порушив права особи, яка притягалася до адміністративної відповідальності, тому і порушено порядок розгляду справи про адміністративне правопорушення, що є підставою для скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення.

Доводи, які наводяться скаржником в касаційній скарзі, не свідчать про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального або матеріального права при прийнятті оскаржуваних рішень та не спростовують висновків судів попередніх інстанцій і встановлених обставин справи.

З огляду на встановлені судами обставини справи, Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, щодо неправомірності дій відповідача, у зв`язку з чим суди дійшли до правильного висновку про задоволення позову.

За правилами ст. 268 КУпАП, особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи.

З відеозаписів, долучених до протоколу про адміністративне правопорушення слідує, що поліцейським не вжито жодних дій щодо надання ОСОБА_1 можливості реалізувати своє право на отримання правової допомоги.

Так, згідно рішення ЄСПЛ у справі «Омельченко проти України» (Заява № 34592/06), суд оголосив прийнятними скарги заявника на те, що йому перешкоджали ефективно користуватися своїм правом на захист у кримінальному провадженні щодо нього шляхом незабезпечення йому доступу до адвоката на початку розслідування і використання визнавальних показань, отриманих від нього з порушенням його права на правову допомогу, в якості основи для його засудження, чим постановив, що було порушення пункту 1 та підпункту «с» пункту 3 статті 6 Конвенції.

Відтак, поліцейським порушено право ОСОБА_1 на отримання правової допомоги, що, згідно позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 18 лютого 2020 року у справі № 524/9827/16-а, є підставою для скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, що слугує підставою для закриття провадження у справі.

Слід також зазначити, що на місці зупинки ОСОБА_1 перебуває велика кількість поліцейських, не зрозуміло, хто саме розглядає справу, постійно хтось з поліцейських підходить до ОСОБА_1 та щось питає/робить. У матеріалах справи наявні відеозаписи з боді-камер різних поліцейських, що, з урахуванням положень п. 2, 5 Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, затвердженої Наказом МВС України 18 грудня 2018 року № 1026, щодо фіксування правопорушення та безперервності відеозйомки, дає підстави суду вважати, що поліцейським порушено порядок застосування портативного відеореєстратора, оскільки не містить повноту процедури складення матеріалів відносно ОСОБА_1 .

Разом з цим судом враховуються положення ч. 5 ст. 266 КУпАП, згідно яких огляд особи на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, проведений з порушенням вимог цієї статті, вважається недійсним.

Суд доходить висновку, що доводи захисника, зокрема, про відсутність передбачених законом підстави для зупинки, відсутність доказів порушення ОСОБА_1 правил дорожнього руху, порушення порядку відсторонення особи від керування транспортним засобом, порушення права на захист, порушення порядку проведення огляду на стан сп`яніння знайшли своє підтвердження.

На переконання суду, надані докази на підтвердження винуватості ОСОБА_1 є неналежними, недопустимими і недостовірними, оскільки отримані з порушенням процедури зупинки транспортного засобу, проведення огляду на стан сп`яніння та складення протоколу про адміністративне правопорушення.

Відтак, судом встановлено порушення інспектором поліції при складанні адміністративного протоколу та матеріалів, вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, не доведена.

Отже, суд доходить висновку, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Відповідно до п. 1 ст. 247 КУпАП провадження по справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочате, а розпочате підлягає закриттю за відсутності складу адміністративного правопорушення.

Згідно ч. 2 ст. 284 КУпАП постанова про закриття справи виноситься при оголошенні усного зауваження, передачі матеріалів на розгляд громадської організації чи трудового колективу або передачі їх прокурору, органу досудового розслідування, а також при наявності обставин, передбачених статтею 247 цього Кодексу.

Керуючись ст. 130, 247, 268, 283 285 КУпАП, суд

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП закрити за відсутності складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду через Московський районний суд м. Харкова протягом десяти днів з дня її винесення.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Суддя Михайло ВЛАСЕНКО