ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2025 року м. Черкаси

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справах Черкаського апеляційного суду Люклянчук В.Ф., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 03 грудня 2024 року, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі десяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 170 грн. 00 коп.

Стягнено судовий збір на користь держави у розмірі 605 грн. 60 коп.

ВСТАНОВИВ

З постанови судді вбачається, що ОСОБА_1 , 13 жовтня 2024 року, близько 19:50 год., перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , вчинив відносно дружини ОСОБА_2 домашнє насильство фізичного характеру, а саме: наніс удар по обличчю у присутності малолітніх дітей ОСОБА_3 , 2014 р.н., та ОСОБА_4 , 2018 р.н., чим спричинив фізичний біль.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати вищевказану постанову та прийняти нову постанову, якою провадження по справі закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

Вважає, що вищевказана постанова прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що суддя першої інстанції, при винесенні рішення, як докази взяв до уваги пояснення ОСОБА_2 та відеозапис з камер відеоспостереження ТРЦ «Любава», а щодо пояснень апелянта, вказав що вони спростовуються відеозаписом, що на думку останнього не відповідає дійсності.

Вказує, що зазначені судом в постанові обставини, не відповідають їх фактичним обставинам, які були встановлені в судовому засіданні.

З цього приводу посилається на рішення Верховний Суд України у постанові від 08 липня 2020 року, справі №463/1352/16-а.

Таким чином, на думку апелянта, відповідно вимог чинного законодавства, всі сумніви щодо доведеності його вини тлумачяться на його користь.

Також вказує на те, що він є інвалідом 2-ї групи, що підтверджується даними пенсійного посвідчення серія НОМЕР_1 виданого 21 лютого 2024 року з терміном дії до 31 грудня 2025 року. Тому згідно з Законом України «Про судовий збір» підлягає звільненню від сплати судового збору, але суддею першої інстанції цей факт було проігноровано.

При апеляційному розгляді були заслухані:

- ОСОБА_1 , який підтримав вимоги апеляційної скарги, пославшись на доводи, що в ній викладені;

- потерпіла ОСОБА_2 та її представник Сподинюк Л.С., які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, пославшись на законність та обґрунтованість постанови судді.

Заслухавши пояснення учасників провадження, перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення вважаю, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності з законом.

Згідно з ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Даних вимог закону суддею дотримано було.

У відповідності до диспозиції ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, встановлена адміністративна відповідальність за вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон) домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Згідно з п. 14 ч.1 ст.1 Закону, психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Таким чином, домашнє насильство, яке утворює склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173-2 КУпАП, підпадають лише такі діяння, якими цілеспрямовано та навмисно спричиняється шкода фізичному або психологічному здоров`ю потерпілого, або можливість її заподіяння.

Слід вказати, що конфлікт - це зіткнення протилежних інтересів і поглядів, напруження і крайнє загострення суперечностей, що може призвести до активних дій, ускладнень, боротьби, що супроводжуються складними колізіями. Конфлікт не містить вище перелічених ознак. Ескалація конфлікту може призвести до насильства, але не завжди призводить. Отже, різниця у тому, що насильство є результатом свідомих дій кривдника, підкріплене агресією і бажанням завдати шкоди.

Важливими елементами складу правопорушення, передбаченого ст.173-2 КУпАП, є саме вчинення насильства у будь-якій формі його прояву та наслідки його застосування, які виражаються у заподіянні шкоди психічному або фізичному здоров`ю потерпілого, або можливого його заподіяння яке могло настати та не настало незалежно від волі особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.

Суд апеляційної інстанції вважає, що рішення судді місцевого суду є обґрунтованим, а його висновки підтверджуються матеріалами справи про адміністративне правопорушення, з огляду на таке.

Винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення серії ВАД №143872 від 14 жовтня 2024 року, в якому приведені обставини вчиненого правопорушення.

Даний протокол відповідає вимогам ст. 256 КУпАП, серед іншого в ньому зазначена суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення.

У відповідності до національного законодавства протокол про адміністративне правопорушення, в силу положень статті 251 КУпАП, є предметом оцінки суду в якості доказу вчинення такого правопорушення при розгляді судом справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності.

З урахуванням правової позиції, викладеній в рішенні ЄСПЛ по справі «Карелін проти російської федерації» протокол про адміністративне правопорушення не може визнаватись автоматично недопустимим доказом, а підлягає оцінці із сукупністю з іншими доказами.

Зазначені обставини в цьому протоколі підтверджуються іншими доказами, на які послався суд першої інстанції.

Протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення або іншу подію від 13 жовтня 2024 року, згідно з якою ОСОБА_2 повідомила про те, що 13 жовтня 2024 року близько 19 год. 50 хв. за адресою: АДРЕСА_2 , її чоловік ОСОБА_1 , вчинив відносно неї домашнє насильство фізичного характеру, а саме: наніс удар по обличчю у присутності малолітніх дітей ОСОБА_3 , 2014 р.н., та ОСОБА_4 , 2018 р.н., чим спричинив фізичний біль.

Письмовими поясненнями та поясненнями наданими у судах першої та апеляційної інстанцій потерпілою ОСОБА_5 , відповідно до яких, 13 жовтня 2024 року близько 19:30 вона прийшла з дитиною в ТРЦ «Любава». О 19:48 прибіг її чоловік ОСОБА_1 , схватив дитину на руки та вчинив насильство фізичного характеру у відношенні потерпілої, а саме: наніс удар по обличчю у присутності малолітніх дітей ОСОБА_3 2014 р.н., та ОСОБА_4 2018 р.н., чим спричинив фізичний біль.

Будь-яких даних, які б спростовували показання потерпілої, свідчили, що вона обумовлює ОСОБА_1 в матеріалах адміністративного провадження відсутні.

Електронним рапортом інспектора поліції, про те, що 13 жовтня 2024 року було отримано заяву про домашнє насильство, прибувши на місце виклику було виявлено заявницю ОСОБА_2 разом зі своєю донькою ОСОБА_4 , яка повідомила в ході бесіди, що 13 жовтня 2024 року вона приїхала до ТРЦ «Любава» відпочити разом із своєю донькою, та близько 19650 до закладу зайшов її чоловік ОСОБА_1 , схватив доньку на руки, а також проти заявниці вчинив фізичне насильство, саме штурляв та дав ляпас, та разом з донькою на руках, без згоди доньки та без згоди дружини покинув даний заклад у невідомому напрямку.

Також судом першої інстанції надана належна оцінка відеозаписам з камер відеоспостереження ТРЦ «Любава», з яких вбачається, що в приміщення боулінгу, розташованого в ТРЦ «Любава» знаходиться ОСОБА_1 , який стоїть біля стійки та на руках держить дитину. Позаду нього знаходиться ОСОБА_2 , яка спілкується з ОСОБА_1 . Останній обертався та бачив, що позаду нього знаходиться його дружина, після чого він вдарив ОСОБА_2 по обличчю.

Даним відеозаписом спростовуються пояснення ОСОБА_1 , що він не бачив, що позаду нього знаходиться ОСОБА_2 та наніс їй удар ненавмисно.

Попри доводи апелянта, апеляційним переглядом встановлено, що суддею відповідно до ст. 252 КУпАП, оцінені докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Всупереч позиції апелянта, що він не бачив, що позаду нього знаходиться ОСОБА_2 та наніс їй удар ненавмисно, наведене спростовується фактичними даними наявних доказів.

Разом з тим постанова судді підлягає скасуванню в частині стягнення з ОСОБА_1 судового збору, адже він на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», як інвалід ІІ групи звільнений від його сплати.

Керуючись ст. 294 КУпАП

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 03 грудня 2024 року скасувати в частині стягнення з ОСОБА_1 судового збору в сумі 605 грн. 60 коп.

В іншій частині постанову залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя В.Ф. Люклянчук