Справа № 149/3301/24
Провадження № 33/801/36/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Робак М. В.
Доповідач: Береговий О. Ю.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Берегового О. Ю.,

за участі особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1

розглянув його апеляційну скаргу на постанову Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 20 листопада 2024 року у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП,

встановив:

Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серії ААД №290478 від 27 вересня 2024 року, цього ж дня о 23:40 год. по вул. Миру, 24 у с. Качанівка водій ОСОБА_1 керував автомобілем «Рено Лагуна», д.н.з. НОМЕР_1 , з ознаками алкогольного сп`яніння. Від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку водій відмовився на боді-камеру. Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги 2.5 Правил дорожнього руху, за що відповідальність передбачена за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Постановою Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 20 листопада 2024 року ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000,00 грн, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 605,60 грн судового збору.

Не погоджуючись із такою постановою суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржує її в апеляційному порядку. Вважаючи оскаржувану постанову винесеною з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить її скасувати, а провадження у справі закрити у зв`язку із відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_1 вказує, що обставини керування ним транспортним засобом не відповідають дійсності, він знаходився на задньому сидінні, а автомобілем керувала його дружина про що вони обоє вказували поліцейським. У свою чергу адміністративні матеріали не містять доказів керування ним транспортним засобом за обставин, зазначених у протоколі про адміністративне правопорушення. Також вважає, що працівниками поліції порушений порядок проведення огляду на стан сп`яніння, оскільки працівники поліції, підійшовши до автомобіля, не зважаючи на те, що він знаходився на задньому пасажирському сидінні, одразу почали вимагати водійське посвідчення та повідомляти про складення відносно нього адміністративних матеріалів за ст. 130 КУпАП. При цьому поліцейські не повідомили йому виявлених ознак сп`яніння, не запропонували пройти огляд на стан сп`яніння. Лише майже через годину він був підкликаний до автомобіля для складання адміністративних матеріалів, де у нього запитали чи буде він проходити огляд, на що він повідомив, що не є водієм, а тому відсутні підстави для проведення огляду. Також скаржник вказує, що не був повідомлений про судовий розгляд, не отримував судової повістки, відповідні докази у матеріалах справи відсутні, тому він був позбавлений права на захист та безпосередню участь у судовому засіданні.

Крім того, у апеляційній скарзі ОСОБА_1 порушується питання про поновлення строку на апеляційне оскарження. Дане клопотання обґрунтоване тим, що копію оскаржуваної постанови він отримав лише 11 грудня 2024 року, що підтверджується конвертом та трекінгом поштового відправлення.

Відповідно до ч. 2 ст. 294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Як убачається із матеріалів справи, постанова Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 20 листопада 2024 року винесена без участі ОСОБА_1 . Того ж дня копія оскаржуваної постанови супровідним листом від 20 листопада 2024 року вих. №149/3301/24/17750/2024 направлена ОСОБА_1 поштовим відправленням №247. Згідно трекінгу цього поштового відправлення копію постанови суду отримано скаржником лише 11 грудня 2024 року. Апеляційна скарга подана безпосередньо до суду першої інстанції 16 грудня 2024 року.

З огляду на вищенаведене, з метою забезпечення конституційного права особи на оскарження судового рішення, про яке стверджується в рішеннях Європейського суду з прав людини, апеляційний суд дійшов висновку, що строк на апеляційне оскарження постанови Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 20 листопада 2024 року пропущений з поважних причин та підлягає поновленню.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, співставивши їх з наявними в матеріалах справи доказами, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Статтею 245 КУпАП визначені завдання провадження у справах про адміністративні правопорушення. Це своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Статтею 280 КУпАП передбачено, що орган ( посадова особа ) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 7 ст. 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо підчас розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Апеляційний суд може дослідити нові докази, які не досліджувалися раніше, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до місцевого суду або необґрунтованим відхилення їх місцевим судом. Згідно з п. 2 ч. 8 цієї статті за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право, зокрема, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

Відповідно до положень ст. 251 КУпАП вина особи у вчиненні адміністративного правопорушення доводиться доказами. Доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи у його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків.

Як убачається із матеріалів справи, зокрема, протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД №290478 від 27 вересня 2024 року, цього ж дня о 23:40 год. по вул. Миру, 24 у с. Качанівка водій ОСОБА_1 керував автомобілем «Рено Лагуна», д.н.з. НОМЕР_1 , з ознаками алкогольного сп`яніння. Від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку водій відмовився на боді-камеру. Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги 2.5 Правил дорожнього руху, внаслідок чого складений даний протокол.

До протоколу додані акт огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, а також направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану сп`яніння від 27 вересня 2024 року до КНП «Хмільницька ЦЛ», згідно із яким у ОСОБА_1 виявлені ознаки сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, почервоніння обличчя, нечітка мова. Також зазначено, що від огляду ОСОБА_1 відмовився.

Крім того, до матеріалів справи долучений відеозапис з нагрудних камер поліцейських, якими безперервно зафіксовано хронологію подій 27 вересня 2024 року від моменту зупинки транспортного засобу, виявлення та встановлення особи водія до оформлення протоколу про адміністративне правопорушення за наслідком відмови від проходження огляду на стан сп`яніння.

Пунктом 2.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 передбачено, що водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Статтею 266 КУпАП, Порядком направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 року № 1103, Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України від 09 листопада 2015 року № 1452/735, зареєстрованою у Міністерстві юстиції України 11 листопада 2015 року за № 1413/27858, встановлений чіткий алгоритм дій щодо проведення огляду водія на стан алкогольного (іншого) сп`яніння і оформлення його результатів.

Відповідно до п. 2, 4 розділу І Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом МВС України та МОЗ України № 1452/735 від 09 листопада 2015 року, огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану. Ознаками алкогольного сп`яніння є: запах алкоголю з порожнини рота; порушення координації рухів; порушення мови; виражене тремтіння пальців рук; різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя; поведінка, що не відповідає обстановці.

Відповідно до п. 6, 7 Розділу І цієї Інструкції, огляд на стан сп`яніння проводиться: поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом; лікарем закладу охорони здоров`я (у сільській місцевості за відсутності лікаря - фельдшером фельдшерсько-акушерського пункту, який пройшов спеціальну підготовку). У разі відмови водія транспортного засобу від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу або його незгоди з результатами огляду, проведеного поліцейським, такий огляд проводиться в найближчому закладі охорони здоров`я, якому надано право на його проведення відповідно до статті 266 КУпАП.

Відповідно до п. 8 Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 року №1103 у разі відмови водія транспортного засобу від проведення огляду в закладі охорони здоров`я поліцейський із застосуванням технічних засобів відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів в присутності двох свідків складає протокол про адміністративне правопорушення, у якому зазначає ознаки сп`яніння і дії водія щодо ухилення від огляду.

Частиною 1 ст. 130 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Ураховуючи склад адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 130 КУпАП, обєктивна сторона цього правопорушення полягає у керуванні транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також у передачі керування транспортними засобами особі, яка перебуває у стані такого спяніння, а так само і ухилення осіб від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан спяніння.

Вирішуючи питання про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП адміністративного правопорушення, суд першої інстанції дійшов висновку, що його вина цілком доведена матеріалами справи. Факт відмови ОСОБА_1 від проходження у встановленому порядку огляду на стан сп`яніння зафіксований відповідними, належними достовірними та достатніми доказами, які узгоджуються між собою, із іншими доказами у справі та є підтвердженням наявності у діях останнього складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, яке виразилося у його відмові як особи, яка керувала транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан сп`яніння.

За викладених фактичних та об`єктивних обставин справи з висновками суду першої інстанції, викладеними в оскаржуваній постанові суду першої інстанції від 20 листопада 2024 року, слід погодитися, оскільки вони є правильними, виваженими, належно умотивованими в установленому порядку.

Оскаржуючи постанову суду першої інстанції ОСОБА_1 стверджує про відсутність доказів керування ним транспортним засобом. Натомість наголошує, що саме дружина керувала автомобілем.

Пунктом 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» роз`яснено, що керування транспортним засобом - виконання функцій водія під час руху такого засобу або інструктора-водія під час навчання учнів-водіїв, незалежно від того, керує особа транспортним засобом, який рухається своїм ходом чи за допомогою буксирування. Для притягнення до відповідальності за ст. 130 КУпАП не має значення, протягом якого часу особа, яка перебуває у стані сп`яніння чи під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, керувала транспортним засобом. Правопорушення вважають закінченим з того моменту, коли він почав рухатись.

Само по собі керування транспортним засобом розуміється як технічна дія водія з метою приведення транспортного засобу в рух, зворушення з місця і, як наслідок, переміщення транспортного засобу в просторі. Експлуатація транспортного засобу передбачає використання цього транспортного засобу за призначенням, тобто з метою керування.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 20 лютого 2019 року по справі №404/4467/16-а.

Таким чином, керування транспортним засобом - це умисне виконання особою функцій водія шляхом вчинення технічних дій для приведення транспортного засобу в рух та зворушення з місця, а під час руху для зміни напрямку руху та/чи швидкості транспортного засобу. За відсутності доказів керування особою, яка притягується при обставинах, вказаних у протоколі, така особа в розумінні диспозиції ст. 130 КУпАП не є суб`єктом вчинення даного адміністративного правопорушення за ознакою відмови від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, так як відсутні докази керування ним транспортним засобом на момент зупинення автомобіля працівниками поліції і як наслідок не може нести відповідальність.

Судом досліджено як доказ відеозапис із портативних відеореєстраторів поліцейських, з яких слідує, що поліцейський автомобіль рухався за автомобілем «Рено Лагуна», останній зупинився на узбіччі, відкрилися передні ліві водійські двері, а коли автомобіль поліцейських під`їхав ближче, то уже зачинялися задні праві пасажирські двері автомобіля «Рено Лагуна». На задньому пасажирському сидінні сидів чоловік, яким як встановили зрештою поліцейські виявився ОСОБА_1 . Крім нього, на передньому пасажирському сидінні сиділа жінка, яка згодом стверджувала, що саме вона керувала транспортним засобом. Жодних інших осіб під час зупинки поліцейськими транспортного засобу не перебувало.

Апеляційний суд критично оцінює твердження скаржника, що саме жінка керувала автомобілем, оскільки за матеріалами відеозапису остання спокійно сиділа на передньому пасажирському сидінні коли до них підійшли поліцейські, жодних пояснень з приводу того, чому за вірогідності її керування вона пересіла на місце пасажира вона не надавала та не вказувала. Тоді як саме водій автомобіля пересів на заднє сидіння, що достеменно встановлено відеозаписом, всупереч тверджень скаржника.

Відтак, належними та достовірними доказами безумовно спростовуються доводи скарги щодо недоведення факту керування саме ОСОБА_1 транспортним засобом та вони не можуть бути розцінені інакше, аніж спосіб захисту з метою уникнення від адміністративної відповідальності.

Щодо тверджень скаржника про порушення поліцейськими порядку проведення огляду на стан сп`яніння внаслідок не повідомлення йому ознак сп`яніння, не запропонувавши пройти огляд на стан сп`яніння, то такі на увагу не заслуговують. Згідно долученого до матеріалів справи та дослідженого судом відеозапису однозначно вбачається, що встановлена законом процедура проведення огляду на стан сп`яніння за виявлених та оголошених ОСОБА_1 ознак поліцейськими дотримана у своїй чіткій послідовності.

Аргументи скарги ОСОБА_1 про порушення його права на захист у зв`язку із розглядом справи у його відсутність та не повідомлення про судовий розгляд суд оцінює критично з огляду на наступне.

Як слідує із матеріалів справи, судом першої інстанції розгляд справи був призначений на 04 листопада 2024 року, однак, був відкладений за заявою ОСОБА_1 , що обґрунтована його бажанням скористатися правовою допомогою. Втім дійсно слід погодитися, що ані розписок про повідомлення ОСОБА_1 про наступне судове засідання, ані зрештою самих судових повісток до постанови суду першої інстанції від 20 листопада 2024 року у матеріалах справи немає.

Однак ч. 2 ст. 268 КУпАП визначено перелік справ, у яких присутність особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, є обов`язковою. Справи про притягнення особи до відповідальності за ч. 1 ст. 130 до цього переліку не входять.

В свою чергу, ОСОБА_1 у апеляційній скарзі не навів переконливих доводів, яким чином його відсутність під час розгляду справи в суді першої інстанції вплинула на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, зокрема, на повноту з`ясування судом попередньої інстанції фактичних обставин справи.

Проте, з метою забезпечення права на доступ до правосуддя та права на апеляційне оскарження рішення суду, процесуальні права ОСОБА_1 поновлені шляхом звернення до апеляційного суду і під час апеляційного розгляду судом безпосередньо перевірені докази, якими обґрунтовані обставини, викладені в протоколі про адміністративне правопорушення.

Ураховуючи вищенаведені обставини висновки суду першої інстанції, викладені у постанові, є обґрунтованими, належним чином вмотивованими та повністю відповідають фактичним обставинам справи.

У рішенні по справі «О' Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29 червня 2007 року, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати (далі Суд) постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Таким чином, ОСОБА_1 реалізував своє право володіти та керувати транспортним засобом, тим самим погодився нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі згідно встановлених норм закону держави Україна.

Відтак, апеляційний суд приходить до переконання, що докази вчинення ОСОБА_1 правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, були отримані з дотриманням вимог законодавства і суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність його вини у вчиненні вказаного адміністративного правопорушення.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, наведених у постанові суду від 20 листопада 2024 року, оскільки вина правопорушника у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, цілком доведена матеріалами справи та зібраними у ній доказами.

Україна як Висока Договірна Сторона Конвенції Ради Європи про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, право на справедливий суд, закріплене в статті 6 цієї Конвенції, згідно з пунктом першим якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» національні суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду як джерело права.

Вимога пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо обґрунтування судових рішень не може розумітися як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення ( Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58, Європейський суд з прав людини, від 10 лютого 2010 року; Проніна проти України, № 63566/00, § 23, Європейський суд з прав людини, від 18 липня 2006 року ). Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання у першу чергу національно-го законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови у прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Наведені в апеляційній скарзі аргументи загалом не свідчать про порушення судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи стосовно ОСОБА_1 норм матеріального чи процесуального права, не спростовують правильний висновок судді суду першої інстанції. З урахуванням наведеного, посилання в апеляційній скарзі на необхідність закриття провадження у справі апеляційний суд визнає необґрунтованими та не знаходить законних підстав для їх задоволення.

На підставі вищевикладеного апеляційний суд дійшов переконання про відсутність законних підстав для скасування правильної, належно умотивованої постанови Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 20 листопада 2024 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення,-

постановив:

Клопотання захисника Громи Дмитрія Віталійовича про поновлення строку на апеляційне оскарження задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження постанови Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 20 листопада 2024 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 20 листопада 2024 року справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Вінницького

апеляційного суду О. Ю. Береговий