справа № 631/1838/24
провадження № 3/631/68/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 січня 2025 року селище Нова Водолага

Суддя Нововодолазького районного суду Харківської області Трояновська Т. М., розглянувши адміністративний матеріал, що надійшов від відділення поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області відносно:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, реєстраційний номер облікової картки платника податків в матеріалах справи відсутній, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

про притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

В С Т А Н О В И В:

До Нововодолазького районного суду Харківської області від відділення поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області для розгляду по суті після доопрацювання надійшов адміністративний матеріал, складений відносно ОСОБА_1 .

Зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАВ № 260461, складеного 22 листопада 2024 року інспектором сектору реагування патрульної поліції відділення поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області лейтенантом поліції Білоусовим Дмитром Романовичем, убачається, що 22 листопада 2024 року о 21 годині 45 хвилин за адресою: АДРЕСА_1 , громадянин ОСОБА_1 висловлювалась нецензурною лайкою в бік своєї матері ОСОБА_2 , чим вчинив домашнє насилля психологічного характеру.

Дії ОСОБА_1 кваліфіковані за частиною 1 статті 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

ОСОБА_1 у судовому засіданні вину у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, не визнав та зазначив, що 22 листопада 2024 року він знаходився вдома та цілий день займався хатніми справами. На його думку, матір дратує коли він займається домашніми справами, тому вона починає ходити по будинку та гримати дверима. Зі слів ОСОБА_1 , в той день, він зі своїми батьками не спілкувався і не говорив у їх бік жодного слова. Нецензурною лайкою в бік матері він не виражався, оскільки взагалі з нею не спілкується тривалий час. ОСОБА_1 зазначив, що протокол про притягнення його до адміністративної відповідальності був складений працівниками неправомірно, оскільки останні достеменно не розібрались у ситуації.

Суддя, вислухавши пояснення особи, що притягується до адміністративної відповідальності, дослідивши матеріали адміністративної справи, у відповідності до положень статті 252 Кодексу України про адміністративні правопорушення, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, приходить до наступного.

Згідно зі статтею 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом (стаття 245 Кодексу України про адміністративні правопорушення).

Положеннями статті 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення визначено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з вимогами статтей 251 та 252 Кодексу України про адміністративні правопорушення доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

В обґрунтування вини ОСОБА_1 працівниками відділення поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області надані наступні докази, які безпосередньо були досліджені у судовому засіданні, а саме: протокол про адміністративне правопорушення серії ВАВ № 260461, складений 22 листопада 2024 року інспектором сектору реагування патрульної поліції відділення поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області лейтенантом поліції Білоусовим Дмитром Романовичем, який особисто підписаний ОСОБА_1 із наданням пояснень: «вважаю, що заява проти мене є наклепом» (а. с. 2); рапорт старшого інспектора - чергового Чергової частини відділення поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області капітана поліції ІО. Почтара, про те, що 22 листопада 2024 року о 21 годині 56 хвилин надійшло повідомлення зі служби «102» про те, що 22 листопада 2024 року о 21 годині 56 хвилин за адресою: АДРЕСА_1 , син вчиняє психологічне насилля, виражається нецензурно, поводиться агресивно. Заявник ОСОБА_2 . Заяву зареєстрованого в Інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» (Журнал єдиного обліку) за № 2792 від 22 листопада 2024 року (а. с. 3); протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або таке, що готується) від 22 листопада 2024 року, з якого вбачається, що ОСОБА_2 просить прийняти міри до ОСОБА_1 , який 22 листопада 2024 року близько 21 години 45 хвилин виражався нецензурною лайкою в її бік, чим вчинив домашнє насилля психологічного характеру (а. с. 4); письмові пояснення ОСОБА_2 , з яких вбачається, що остання проживає за однією адресою разом зі своїм чоловіком, ОСОБА_3 , та сином, ОСОБА_1 . З сином у них завжди виникають конфлікти з різних причин, оскільки між ними дуже погані відносини. 22 листопада 2024 року близько 21 години 45 хвилин ОСОБА_2 разом з чоловіком перебувала у своїй кімнаті, відпочивали. Раптом їх син, ОСОБА_1 , почав ходити по будинку, по всім кімнатам, голосно кричати та виражатися нецензурною лайкою в її бік. Коли ОСОБА_2 почула нецензурну лайку, то вийшла зі своєї кімнати та запитала у сина чому він так говорить про неї, на що ОСОБА_1 продовжував виражатися нецензурною лайкою. У зв`язку з чим ОСОБА_2 викликала працівників поліції (а. с. 5); письмові пояснення ОСОБА_1 , який зазначив, що він проживає в одному будинку зі своїми батьками, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . 22 листопада 2024 року ввечері він знаходився вдома. Також вдома перебували його батьки, з яким він не контактував. З якого приводу прибув наряд поліції йому невідомо. Останній вважає, що виклик працівників поліції є наклеп на нього зі сторони батьків (а. с. 6); письмові пояснення ОСОБА_3 , з яких вбачається, що 22 листопада 2024 року він відпочивав у своїй кімнаті разом зі своєю дружиною, ОСОБА_2 . Син, ОСОБА_1 , також був вдома та займався своїми справами. Близько 21 години 45 хвилин ОСОБА_3 почув, як син голосно кричить та бігає по хаті з кімнати в кімнату. ОСОБА_1 висловлював слова нецензурною лайкою в бік його дружини. Оскільки у ОСОБА_3 боліла голова, він не чув, що коїлось далі у будинку та ліг спати. Прокинувшись, йому дружина повідомила, що вона викликала поліцію (а. с. 7).

Також інспектором сектору реагування патрульної поліції відділення поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області лейтенантом поліції Білоусовим Дмитром Романовичем долучено до матеріалів справи «Форму оцінку ризиків вчинення домашнього насильства» стосовно постраждалої особи - ОСОБА_2 та кривдника - ОСОБА_1 , відповідно до якої поліцейським уповноваженого підрозділу поліції визначено рівень небезпеки як низький (а. с. 13).

Крім того, 23 листопада 2024 року інспектором сектору реагування патрульної поліції відділення поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області лейтенантом поліції Білоусовим Дмитром Романовичем винесено терміновий заборонний припис серії АА № 249355 стосовно кривдника - ОСОБА_1 , постраждала особа - ОСОБА_2 , строком на 3 доби з 00 годин 30 хвилин 23 листопада 2024 року по 00 годину 30 хвилин 26 листопада 2024 року (а. с. 16).

Як вже зазначалося вище провадження в справах про адміністративні правопорушення повинно здійснюватися на основі суворого дотримання законності (стаття 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення).

Разом із тим слід зазначити, що у відповідності до вимог частини 1 статті 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення адміністративне правопорушення (проступок) - це протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свобод громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Тобто адміністративним правопорушенням є вчинок, який має форму або дії, або бездіяльності. Проте, щоб вчинок можна було кваліфікувати як адміністративне правопорушення, він повинен мати сукупність юридичних ознак, що визначають склад правопорушення, а саме: об`єктивну сторону, об`єкт, суб`єктивну сторону (внутрішня сторона діяння, елементами якої є вина, мотив і мета) і суб`єкт. Наявність усіх ознак правопорушення є єдиною підставою для притягнення правопорушника до відповідальності. Якщо відсутня хоча б одна з ознак правопорушення, особа не може бути притягнута до відповідальності.

Вимоги щодо змісту протоколу про адміністративне правопорушення визначені приписами статті 256 Кодексу України про адміністративні правопорушення, яка встановлює, що у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі. Протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності; при наявності свідків і потерпілих протокол може бути підписано також і цими особами. У разі відмови особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, від підписання протоколу, в ньому робиться запис про це. Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право подати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до протоколу, а також викласти мотиви свого відмовлення від його підписання. При складенні протоколу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюються його права і обов`язки, передбачені статтею 268 цього Кодексу, про що робиться відмітка у протоколі.

З аналізу наведених норм закону слід дійти висновку, що особа уповноважена на складання протоколу про адміністративне правопорушення, встановивши у чіткій відповідності з встановленою законом процедурою наявність усіх складових адміністративного правопорушення, зобов`язана скласти протокол, в якому в обов`язковому порядку має бути зазначена суть адміністративного правопорушення, тобто у даному випадку дії особи, які відповідають диспозиції частині 1 статті 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення та утворюють об`єктивну сторону складу зазначеного правопорушення.

Оскільки у відповідності до приписів статті 254 Кодексу України про адміністративні правопорушення складання протоколу про адміністративне правопорушення передбачено виключно у випадку його вчинення, уповноважена посадова особа на момент складання протоколу повинна мати в своєму розпорядженні належні та допустимі докази, визначені статтею 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення, які беззаперечно доводять вину особи у вчиненні правопорушення.

Домашнє насильство, відповідно до положень статті 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, являє собою насильство за ознакою статті, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі винесення такого припису.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Стаття 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначає, що домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) в родинних відносинах чи в шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, в тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Статтею 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають у процесі запобігання та протидії домашньому насильству. Дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: 1) подружжя; 2) колишнє подружжя; 3) наречені; 4) мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя); 5) особи, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою, їхні батьки та діти; 6) особи, які мають спільну дитину (дітей); 7) батьки (мати, батько) і дитина (діти); 8) дід (баба) та онук (онука); 9) прадід (прабаба) та правнук (правнучка); 10) вітчим (мачуха) та пасинок (падчерка); 11) рідні брати і сестри; 12) інші родичі: дядько (тітка) та племінник (племінниця), двоюрідні брати і сестри, двоюрідний дід (баба) та двоюрідний онук (онука); 13) діти подружжя, колишнього подружжя, наречених, осіб, які мають спільну дитину (дітей), які не є спільними або всиновленими; 14) опікуни, піклувальники, їхні діти та особи, які перебувають (перебували) під опікою, піклуванням; 15) прийомні батьки, батьки-вихователі, патронатні вихователі, їхні діти та прийомні діти, діти-вихованці, діти, які проживають (проживали) в сім`ї патронатного вихователя. Дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству поширюється також на інших родичів, інших осіб, які пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, за умови спільного проживання, а також на суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству.

Відповідно до статті 3 Сімейного кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї», членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою в безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри, дружини (чоловіки); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші).

При цьому, психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, в тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали в постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи (пункт 14 частини 1 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Тобто, психологічне насильство в сім`ї - це насильство, пов`язане з дією одного члена сім`ї на психіку іншого члена сім`ї шляхом словесних образ або погроз, переслідування, залякування, якими навмисно спричиняється емоційна невпевненість, нездатність захистити себе та може завдаватися або завдається шкода психічному здоров`ю.

Таким чином, під домашнім насильством, зокрема психологічного характеру, яке утворює склад адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, підпадають такі діяння, якими цілеспрямовано та навмисно спричиняється емоційна невпевненість, страх або іншим чином завдається шкода психічному здоров`ю іншого члена сім`ї.

Отже, законодавець визнав адміністративним правопорушенням не будь-яке домашнє насильство, а лише те, яке потягло за собою завдання шкоди фізичному або психічному здоров`ю потерпілого або ж могло спричинити таку шкоду.

Водночас домашнє насильство характеризується такими ознаками: умисність (з наміром досягнення бажаного результату); спричинення шкоди; порушення прав і свобод людини; значна перевага сил (фізичних, психологічних, пов`язаних із вищою посадою тощо) того, хто чинить насильство.

Для наявності складу адміністративного правопорушення щодо вчинення домашнього насильства є обов`язковим одночасне існування вищевказаних ознак, у разі відсутності хоча б однієї з ознак дії особи не можна розцінювати як насильство.

Юридичний склад адміністративного правопорушення - це передбачений нормами права комплекс ознак (елементів), за наявності яких певне протиправне діяння можна кваліфікувати як адміністративний проступок.

Такий комплекс ознак передбачає чотири елементи: об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт і суб`єктивна сторона.

Так, об`єктом даного адміністративного проступку є суспільні відносини у сфері захисту прав громадян.

Об`єктивна сторона правопорушення полягає в умисному вчиненні будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі його винесення.

Суб`єктивна сторона правопорушення - це внутрішня сторона правопорушення, що характеризує психічну діяльність особи в момент здійснення правопорушення. Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони є провина (у формі умислу або необережності), тобто певне психічне відношення особи до свого протиправного діяння і його суспільно небезпечним або шкідливим наслідкам (результату).

Суб`єктом адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, можуть бути як члени однієї сім`ї відповідно до визначеного поняття члена сім`ї в Законі України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», так і інші родичі та особи, які пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, за умови спільного проживання.

Особливостями ознак домашнього насильства є: наявність повторюваності в часі інцидентів множинних видів насильства; системна основа; повна влада та контроль над постраждалою особою; насильницькі дії у відносинах між близькими людьми; якщо вже є одна з форм домашнього насильства, висока ймовірність того, що й інші форми насильства можуть розвиватися.

Однак важливо розрізняти поняття «сварка», «конфлікт», «насильство».

Конфлікт (лат. conflictus зіткнення, сутичка) зіткнення протилежних інтересів і поглядів, напруження і крайнє загострення суперечностей, що призводить до активних дій, ускладнень, боротьби, що супроводжуються складними колізіями; ситуація, в якій кожна зі сторін намагається зайняти позицію, несумісну з інтересами іншої сторони.

Типи конфліктів: «Реальний конфлікт» - це конфлікт, який об`єктивно існує і адекватно сприймається; «Випадковий, або умовний, конфлікт» - залежить від обставин, що можуть змінюватися, але ці обставини не усвідомлюються конфліктуючими сторонами; «Зміщений конфлікт» - реальний конфлікт, за яким приховується інший конфлікт, що є справжнім чинником конфліктної ситуації; «Помилково дописаний конфлікт» - конфлікт, що помилково тлумачиться; «Латентний конфлікт» - конфлікт, який має відбутися, але не виникає тому, що не усвідомлюється; «Хибний конфлікт» - у цьому випадку реальних підстав для конфлікту не існує, об`єктивно його немає, але він виникає у свідомості конфліктуючих сторін через помилкове сприймання та розуміння ситуації.

Не у компетенції суду урегульовувати конфліктні ситуації в родині у порядку норм Кодексу України про адміністративні правопорушення, оскільки не кожен конфлікт є домашнім насильством.

Враховуючи вищевикладене у сукупності, виходячи з аналізу зазначених норм законодавства, слід дійти висновку, що під домашнім насильством, умисним вчиненням діянь психологічного характеру, які утворюють склад адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, розуміють не лише словесні образи, погрози, приниження, переслідування, залякування, а і інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, якщо такі дії викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Тобто, у справах про домашнє насильство доказуванню підлягає не лише факт вчинення відповідних дій (бездіяльності) особи, а й наслідки, які в результаті таких дій (бездіяльності) були заподіяні постраждалій особі (або існувала реальна можливість їх настання).

Як убачається з багатьох рішень Європейського суду з прав людини, зокрема, з рішення, ухваленого 30 жовтня 2014 року у справі «Швидка проти України», провадження у справах про адміністративне правопорушення вважається кримінальним у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Також цей суд у своїй сталій практиці (рішення у справах: «Енгель та інші проти Нідердандів», ухвалене 08 червня 1976 року; «Озтюрк проти Німеччини», ухвалене 21 січня 1984 року; та «Лутц проти Німеччини», ухвалене 25 серпня 1987 року) автономно тлумачить поняття «кримінальний» - незалежно від національної термінології це поняття вживається щодо адміністративних, дисциплінарних та митних проступків тощо.

Відтак, у справах про адміністративні правопорушення, на які Європейський суд з прав людини поширює кримінально правовий аспект, особа, щодо якої розглядається справа, та потерпілий додатково користуються гарантіями статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: право на оскарження судових рішень, право на допомогу перекладача, право на виклик та допит свідків, на розумний строк розгляду справи, негайне і достатнє інформування про характер і причини обвинувачення, право на юридичну допомогу, право на безоплатну допомогу захисника (за браком коштів), тощо. Крім того, в таких справах діє презумпція невинуватості.

Поширення стандартів кримінального провадження на справи про адміністративні правопорушення, безсумнівно, зумовлює необхідність дотримання особливих вимог до процедури збирання, подання та оцінки доказів, а також до вмотивованості судових рішень, які у разі визнання особи винною повинні містити відповідні достатні мотиви, які дали змогу спростувати презумпцію невинуватості та призначити пропорційне вчиненому покарання.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 19 листопада 2009 року у справі «Олег Колесник проти України» (заява № 17551/02) вказав, що вимоги пункту 3 статті 6 Конвенції слід розглядати як конкретні аспекти права на справедливий судовий розгляд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції, і завдання суду полягає у тому, щоб з`ясувати, чи був увесь зазначений процес, включно зі способом, у який здійснювався збір доказів, «справедливим» у значенні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Виходячи зі змісту статтей 7, 245, 279 та 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення, провадження у справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Розгляд справи про адміністративне правопорушення здійснюється щодо правопорушника в межах протоколу про адміністративне правопорушення, який є єдиною підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності, окрім виключень, зазначених у статті 258 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Протокол про адміністративне правопорушення за своєю суттю є процесуальним документом, яким уповноважений орган засвідчує певне порушення, допущене особою, яке містить склад адміністративного правопорушення, передбаченого відповідними нормами Кодексу України про адміністративні правопорушення і який є підставою для подальшого провадження у справі. Зміст протоколу про адміністративне правопорушення повинен чітко відповідати приписам статті 256 Кодексу України про адміністративні правопорушення, особливо в частині викладення фабули правопорушення, яка, як зазначено вище фактично є обвинуваченням.

Як дослівно зазначено у протоколі про адміністративне правопорушення серії ВАВ № 260461, складеного 22 листопада 2024 року інспектором сектору реагування патрульної поліції відділення поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області лейтенантом поліції Білоусовим Дмитром Романовичем: «22 листопада 2024 року о 21 годині 45 хвилин за адресою: АДРЕСА_1 , громадянин ОСОБА_1 висловлювалась нецензурною лайкою в бік своєї матері ОСОБА_2 , чим вчинив домашнє насилля психологічного характеру».

Втім, жодних відомостей про те, в чому саме виразилося психологічне насильство та які наслідки воно спричинило потерпілій у протоколі не наведено, а лише мається констатація абстрактного факту вчинення психологічного насильства. Разом із тим, встановлення та зазначення таких даних є прямим обов`язком органу, який склав протокол відповідно до вимог частини 1 статті 256 Кодексу України про адміністративні правопорушення, оскільки норма статті 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення має описово-бланкетний характер. Такий формальний та спрощений підхід при складенні протоколу є абсолютно неприпустимим, а обвинувачення слід визнавати неконкретним, таким, що порушує право особи на захист.

Крім того, саме по собі висловлення образ на адресу осіб, із числа передбачених статтею 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», автоматично не утворює собою складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, окрім як, ці дії неминуче мають потягнути за собою наслідки, а саме: завдання чи можливість завдання шкоди фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.

Проте у даному випадку у протоколі навіть не відображено, які наслідки настали у ОСОБА_2 в результаті дій ОСОБА_1 , їх зміст не розкрито, а тим більше не доведено за стандартом поза розумним сумнівом, а відтак, ці доводи ґрунтуються на припущеннях, що прямо суперечить приписам статті 62 Конституції України.

Суд зауважує, що насильство в сім`ї, в розумінні статті 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, є адміністративним правопорушенням з матеріальним складом, оскільки він потребує наявності не тільки певного діяння, але й спричинення або загрози завдання шкоди фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.

Разом із тим, висловлювання ОСОБА_1 нецензурною лайкою в бік потерпілої, ОСОБА_2 , не охоплюється диспозицією статті 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, не є об`єктивною стороною вказаного правопорушення, за що особа може бути притягнуто до адміністративної відповідальності.

Крім того, зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення не простежується факт того, що конфліктна ситуація викликала в постраждалої особи, ОСОБА_2 , побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинила емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдала шкоди психічному здоров`ю особи тощо.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 30 травня 2013 року у справі «Малофєєв проти Росії» (заява № 36673/04), серед іншого зазначено, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принцип рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).

У цьому випадку дійсним є лише факт того, що атмосфера взаєморозуміння у родині, а саме між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , відсутня. Сам факт звернення останньої до органів поліції щодо вчинення домашнього насильства без належних та допустимих доказів, що підтверджують такі дії, не є достатнім підтвердженням вчинення такого насильства.

Наявність сварок і непорозумінь між особами на майновому та/чи побутовому ґрунті свідчить про існування між ними неузгодженості життєвих позицій у певних аспектах ставлення до життя, однак не підтверджує факту вчинення саме домашнього насильства.

Таким чином, у ході судового розгляду справи факту того, що у конфліктній ситуації, у розумінні статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» з боку особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, дій, які б підпадали під поняття психологічне насильство не установлено. Як і не установлено факту того, що у цілому конфліктна ситуації викликала у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинила емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди її психічному здоров`ю.

Що стосується рапорту старшого інспектора - чергового Чергової частини Відділення поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області капітана поліції ІО. Почтара та термінового заборонного припису серії АА № 249355, складеного інспектором сектору реагування патрульної поліції відділення поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області лейтенантом поліції Білоусовим Дмитром Романовичем, то такі не можуть бути визнані достатніми доказами за даною справою, оскільки відображають лише попередній висновок посадової особи органу поліції, яка приїхала за викликом ОСОБА_2 для проведення перевірки, а рапорт містить лише інформацію про подію, отриману працівником поліції з повідомлення заявника.

За результатами заповнення форми оцінки ризиків вчинення домашнього насильства, поліцейський дійшов висновку, що рівень небезпеки є низьким.

Оскільки форма оцінки ризиків вчинення домашнього насильства складається та визначається рівень ризику працівником поліції на підставі пояснень потерпілої, а терміновий обмежувальний припис виноситься або за заявою потерпілою, або з власної ініціативи працівника поліції, такі терміновий обмежувальний припис та форма оцінки ризиків вчинення домашнього насильства не можуть беззаперечно свідчити про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення за відсутності інших обов`язкових ознак складу цього правопорушення.

Крім того, до протоколу про адміністративне правопорушення долучені пояснення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , однак з їх аналізу неможливо беззаперечно дійти висновку про те, що в діях ОСОБА_1 є склад адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачено частиною 1 статті 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Отже, особа, яка складала протокол, повинна була ретельно з`ясувати обставини події (конфлікту) у обох учасників, відшукати можливих свідків події та, у сукупності зі з`ясованими обставинами та здобутими доказами на їх підтвердження, визначитися чи дії ОСОБА_1 завдали шкоди психічному здоров`ю, чи могли завдати таку шкоду, а також чи такі дії чинили психологічне або фізичне насильство.

Відтак, на думку суду, дії ОСОБА_1 в межах конфлікту з потерпілою не досягли межі, яка б означала вчинення того чи іншого виду домашнього насильства, визначеного диспозицією частини 1 статті 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення. А образливі висловлювання в межах конфлікту, який стався між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 за відсутності доказів на підтвердження завдання шкоди психічному здоров`ю потерпілої не охоплюються складом адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, оскільки завдання шкоди в даному випадку є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони вказаного правопорушення.

Імперативними положеннями статті 3 Конституції України встановлено, що утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Виходячи з вимог статті 62 Конституції України, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише у разі доведення її вини в установленому законом порядку належними та допустимим доказами, що є складовою справедливого правосуддя у розумінні статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

Так, статтею 62 Основного Закону України, в якій йдеться про презумпцію невинуватості представляє собою певну конституційну конструкцію, яка є узагальненим виразом гарантій прав особи.

Зазначена презумпція є джерелом гарантій для особи, яка притягується до відповідальності.

У відповідності до статті 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

З огляду на пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд має забезпечувати належне вивчення та оцінку доказів і аргументів, представлених сторонами.

Оцінюючи надані суду докази в їх сукупності, суд керується основними конституційними засадами судочинства, визначеними статтею 129 Конституції України, до яких відноситься забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а також статтею 62 Основного закону України та загальними принципами права, згідно яких усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь та доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Також суд вкотре враховує висновки Європейського суду з прав людини, викладені зокрема в рішенні від 09 вересня 2011 року у справі «Лучанінова проти України» та рішенні від 15 травня 2018 року у справі «Надточій проти України», який неодноразово зазначав, що до провадження в справах про адміністративні правопорушення застосовується кримінальний аспект та відповідні гарантії статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема згідно яких кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Окрім цього, Верховний Суд у своїй постанові від 27 червня 2019 року у справі з єдиним унікальним № 560/751/17 вказав, що висновок про наявність чи відсутність в діях особи складу адміністративного правопорушення повинен бути обґрунтований, тобто зроблений на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин та доказів, які підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення. А притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі, встановлення вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами.

За наведеного, сам по собі складений щодо ОСОБА_1 протокол про адміністративне правопорушення за частиною 1 статті 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення та терміновий заборонний припис не можуть бути визнані єдиними належними та допустимими доказами за даною справою в розумінні статті 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення, в частині підтвердження факту вчинення особою певних діянь, оскільки за своєю правовою природою не є самостійним беззаперечним доказом, а викладені в ньому обставини повинні бути перевірені за допомогою інших доказів, які б підтверджували вину особи, яка притягується до адміністративної відповідальності і не викликали сумніву в суду.

Верховний Суд у своїй постанові від 08 липня 2020 року у справі з єдиним унікальним № 463/1352/16-а вказав, що в силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню в справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та вини особи, що притягається до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведення невинуватості цієї особи.

Із врахуванням положень і тлумачень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки таким чином, неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя.

Стандарт доведення вини поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що правопорушення було вчинено і особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, є винною у вчиненні адміністративного правопорушення.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний із елементів, що є ключовими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу допустимих доказів, які свідчать про ту чи іншу версію подій.

Суттю адміністративного провадження є розгляд справи, який складається із: а) здійснення юридичної оцінки зібраних матеріалів; б) повного та всебічного дослідження матеріалів справи; в) встановлення об`єктивної істини у справі; г) винесення рішення (постанови) і доведення їх до відома учасників провадження.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у зв`язку відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Згідно з частиною 2 статті 284 Кодексу України про адміністративні правопорушення постанова про закриття провадження виноситься при наявності обставин, передбачених статтею 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за частиною 1 статті 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення підлягає закриттю з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Згідно зі статтею 40-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення судовий збір у провадженні по справі про адміністративне правопорушення, у разі винесення судом (суддею) постанови про накладення адміністративного стягнення, сплачується особою, на яку накладено таке стягнення.

В зв`язку із закриттям справи про адміністративне правопорушення, судовий збір стягненню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись статтями 1, 2, 7, 9 - 13, 23, частиною 1 статті 173-2, статтями 245, 246, пунктом 1 частини 1 статті 247, статтями 249 - 252, частиною 1 статті 255, частиною 2 статті 268, частиною 2 статті 277, статтями 279, 280, 283 - 285, частиною 2 статті 287 та статтею 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

П О С Т А Н О В И В:

Провадження в адміністративній справі про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення - закрити за відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення (пункт 1 частини 1 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення).

Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення особою, яку притягнуто до відповідальності, її законним представником, захисником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною 5 статті 7 та частиною 1 статті 287 Кодексу України про адміністративні правопорушення, шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Нововодолазький районний суд Харківської області. В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. Якщо апеляційна скарга не була подана у встановлений строк, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку, у разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя: Т. М. Трояновська