Справа № 950/3923/24
Номер провадження 3/950/151/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 січня 2025 року м.Лебедин

Суддя Лебединського районного суду Сумської області Бакланов Р. В.,

з участю секретаря Гладкової В.В., особи, що притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , розглянувши справу про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, передбачене ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, щодо ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який проживає по адресі - АДРЕСА_1 , пенсіонера

В С Т А Н О В И В

19 грудня 2024 року до Лебединського районного суду з управління стратегічних розслідувань в Сумській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції надійшло три справи про адміністративне правопорушення з протоколами, складеними відносно ОСОБА_3 за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 172-6 КУпАП.

Постановою від 7 січня 2025 року вказані адміністративні матеріали об`єднані в одне провадження.

У протоколах зазначено, що ОСОБА_1 притягується до адміністративної відповідальності по ч. 1 ст. 172-6 КУпАП за наступних обставин

Наказом начальника Управління Державного агентства рибного господарства у Сумській області від 13.08.2020 № 15-ОС «Про призначення ОСОБА_4 » призначено ОСОБА_1 з 14.08.2020 на посаду головного державного інспектора відділу охорони водних біоресурсів «Рибоохоронний патруль» з урахуванням раніше присвоєного 8 рангу державного службовця. Із вищевикладеного, головний державний інспектор відділу охорони водних біоресурсів «Рибоохоронний патруль» Управління Державного агентства рибного господарства у Сумській області ОСОБА_1 , є державним службовцем та є суб`єктом відповідальності за вчинення правопорушення пов`язаного з корупцією, згідно з підпунктом "в" пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про запобігання корупції». Також частиною 5 статті 5 Закону України «Про державну службу» передбачено, що на державних службовців поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції». У відповідності до частини 1 статті 45, Закону, особи, зазначені у пункті 1. підпунктах "а", пункту 2 частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язані щорічно до 1 квітня подавати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства з питань запобігання корупції декларацію особи повноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік за формою, що визначається Національним агентством з питань, запобігання корупції. 12.10.2023 набрав чинності Закон України № 3384-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України про визначення порядку подання декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави в умовах воєнного стану», яким установлено, що особи, які у 2022-2023 роках не подали декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, відповідно до статті 45 Закону України «Про запобігання корупції» і кінцевий строк для подання яких настав до дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України про визначення порядку подання декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, в умовах воєнного стану", подають такі декларації не пізніше 31.01.2024. Отже головний державний інспектор відділу охорони водних біоресурсів «Рибоохоронний патруль» Управління Державного агентства рибного господарства у Сумській області Городніков О.М., повинен подати декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (далі - Декларація) за 2021, за 2022 рік, а також декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за період не охоплений раніше поданими деклараціями (при звільненні) як особа яка припиняє діяльність, пов`язану з функціями держави або місцевого самоврядування не пізніше 31.01.2024.

Згідно публічної частини інформаційно-телекомунікаційної системи "Єдиний державний реєстр декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування" ОСОБА_1 , подав Декларацію за 2021 рік 01.07.2024 о 21 год. 42 хв., за 2022 рік, за не охоплені попередніми періодами при звільненні 01.07.2024 о 21 год. 58 хв., декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, як особа яка припиняє діяльність, пов`язану з функціями держави або місцевого самоврядування 05.12.2024 о 17. Год. 23 хв.

Додатком до листа Національного агентства з питань запобігання корупції від 01.11.2024 № 47-07/82649-24, послідовність дій користувача Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування" (далі - Реєстр), які вчинив ОСОБА_1 за період з 12.10.2023 по 02.07.2024, встановлено, що останній вперше протягом зазначеного періоду здійснив вхід до Реєстру лише 29.06.2024 та під час наступного входу 01.07.2024 о 21 год. 42 хв. подав Декларацію за 2021 рік.

Додатком до листа Національного агентства з питань запобігання корупції від 01.11.2024 № 47-07/82649-24, послідовність дій користувача Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування" (далі - Реєстр), які вчинив ОСОБА_1 за період з 12.10.2023 по 02.07.2024, встановлено, що останній вперше протягом зазначеного періоду здійснив вхід до Реєстру лише 29.06.2024 та під час наступного входу 01.07.2024 о 21 год. 58 хв. подав Декларацію при звільненні.

Додатком до листа Національного агентства з питань запобігання корупції від 01.11.2024 № 47-07/82649-24, послідовність дій користувача Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування" (далі - Реєстр), які вчинив ОСОБА_1 за період з 12.10.2023 по 02.07.2024, встановлено, що останній вперше протягом зазначеного періоду здійснив вхід до Реєстру лише 29.06.2024 та під час наступного входу 02.07.2024 жодних дій не вчиняв

Про технічну справність Реєстру та можливість подання Декларації ОСОБА_1 свідчіть лист Національного агентства з питань запобігання корупції від 04.06.2024 № 47-07/40246-24.

Таким чином, ОСОБА_1 , маючи рівні можливості з іншими декларантами (які за таких же умов подали Декларації своєчасно) не був позбавлений можливості заповнити та подати Декларації за 2021 рік в будь-який із місяців, що передував лютому 2024 року, що могло б бути виправданням з урахуванням вказаних обставин.

Листом Управління Державного агентства меліорації та рибного господарства у Сумській області від 08.01.2024 № 2-16-16/35-24, ОСОБА_1 повідомлений про необхідність подання декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2021 та 2022 роки шляхом заповнення відповідної форми на сайті НАЗК в термін до 31.01.2024.

Під час проведення перевірки, аналізу доказів та складання протоколу жодних обставини, які б свідчили про наявність у ОСОБА_1 поважних причин несвоєчасного подання Декларацій або підстав для відтермінування подання таких декларацій не встановлено.

Таким чином, головний державний інспектор відділу охорони водних біоресурсів «Рибоохоронний патруль» Управління Державного агентства рибного господарства у Сумській області ОСОБА_1 , несвоєчасно без поважних причин подав декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2021 рік, за минулий 2022 рік (після звільнення), за період не охоплений раніше поданими деклараціями (при звільненні), шо є вчиненням правопорушення, пов`язаного з корупцією передбаченого ч. 1 ст. 45 Закону України Про запобігання корупції, відповідальність за що встановлена ч. 1 ст. 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

У судовому засіданні ОСОБА_1 вину у вчиненні зазначених правопорушень не визнав, пояснивши, що про протоколи про адміністративні правопорушення він дізнався коли його викликали до суду. Якась невідома особа, йому хотіла вручити протоколи під час того, як він гуляв з собакою у лісі, але не вручила. Про що йдеться у протоколах йому не було роз`яснено, його права не роз`яснювались, пропозиції надати пояснення з приводу протоколів йому не було. Крім того пояснив, що він не мав умислу не подавати декларацію, оскільки вважав, що закон не має зворотної дії у часі, а так як був прийняті зміни, щодо подачі декларацій після закінчення дії воєнного часу то вважає, що не порушив строки подачі декларацій.

Прокурор Андрєєв О.Л. у судовому засіданні зазначив про наявність у діях ОСОБА_1 ознак адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, посилаючись на доведеність винуватості зібраними доказами, які містяться в матеріалах справи.

Заслухавши ОСОБА_1 , його прокурора Андрєєва О.Л., дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків.

Відповідно до вимог статей 245, 251, 252, 280 КУпАП суд зобов`язаний повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, встановити чи було вчинене адміністративне правопорушення та чи винна особа у його вчиненні, дослідити наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку і в залежності від встановленого, прийняти законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення.

Так, у протоколах про адміністративні правопорушення від 11 грудня 20024 року, №339/2024, №338/2024, №337/2024, зазначено, що вони складені у м. Лебедині, ОСОБА_1 при складенні протоколів були роз`яснені з права передбачені ст. 268 КУпАП, а також положення ст.ст. 55, 56, 63, Конституції України, та у протоколах зазначено, що «з правами ознайомлений, від підпису відмовився», також у розділі «Запис про відмову особи, яка притягується до адміністративної відповідальності від підпису про ознайомлення з правами» зроблений прочерк.

Також у протоколах є відмітки про те, що ОСОБА_1 відмовився від надання пояснень відповідно до ст. 63 Конституції України. Від підпису протоколу про адміністративне правопорушення та отримання другого примірнику відмовився. Свідки відсутні відеозапис не застосовувався.

За таких обставин доходжу висновку, що під час притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності йому не було належним чином доведено суть адміністративного правопорушення, не надано можливість надати пояснення та докази, а також були суттєво порушені його права передбачені ст. 268 КУпАП, ст.ст. 55, 56, 63, Конституції України чим грубо порушено його право на захист.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» усталена судова практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) є частиною національного законодавства та обов`язкова для застосування судами як джерело права.

Стандарти, встановлені Конвенцією для кримінального провадження, поширено ЄСПЛ і на провадження у справах про адміністративні правопорушення, оскільки «кримінальним обвинуваченням» у розумінні Конвенції слід розглядати й протокол про адміністративне правопорушення (справа «Лучанінова проти України» від 09 червня 2011 року).

Так, у рішенні Суду «Енгель та інші проти Нідерландів» були визначені критерії, за наявності одного із них будь-яке правопорушення повинне розцінюватись як кримінальне і розглядатись за процедурою, визначеною національним законодавством для кримінальних правопорушень, зокрема, критерій мети та тяжкості наслідків (у випадку, якщо у санкції наявний саме елемент покарання, а передбачені санкції є достатньо суворими, скоєне правопорушення розглядається за природою кримінального злочину).

Обов`язок щодо належного складення протоколу про адміністративне правопорушення та надання доказів на підтвердження викладених у протоколі відомостей, покладається на особу, яка його складає та не може бути перекладений на суд.

Згідно з положеннями Глави 19 КУпАП протокол про адміністративне правопорушення є важливим процесуальним документом, у якому викладається твердження про вчинення особою відповідного правопорушення, при доведенні вчинення якого особа піддається певним заходам примусу. Протокол про адміністративне правопорушення є підставою для подальшого провадження у справі, викликає у особи необхідність здійснення свого захисту, у зв`язку із чим до нього пред`являються особливі вимоги.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі, а також надати докази того, що висунуте обвинувачення було доведене особі, яка притягується до відповідальності.

На національному рівні Конституційний Суд України у своєму рішенні від 29.06.2010 у справі № 17- рп/2010 за конституційним поданням Уповноваженого ВРУ з прав людини зазначив, що «одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями» (абз. 3 п.п. 3.1 п. 3), а у рішенні від 22.09.2005 № 5 рп/2005 той же Суд вказав, що «із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі» (абз. 2 п.п. 5.4 п. 5).

Аналогічним рішенням від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України» (Shchokin V. Ukraine), ЄСПЛ визначив концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб «він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу «якості закону». У разі, коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосовувати найбільш сприятливий для осіб підхід», тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи, у даному конкретному випадку- на користь особи, що притягується до адміністртивної відповідальності.

«Якість закону» є автономним поняттям, створеним ЄСПЛ у процесі тлумачення положень Конвенції, вимоги до якого добре проілюстровані також і у справі «Корецький та інші проти України» (Koretskyy and Others v. Ukraine), 03.04.2008, n. 47-47, заява № 40269/02), де Суд дійшов такого висновку: «навіть припускаючи, що положення закону було правильно розтлумачене судами та втручання базувалося на формальній підставі, закріпленій у національному законодавстві», та черговий раз нагадав, що «вислів «передбачений законом» у п. 2 ст. 11 Конвенції не тільки вимагає, аби дія, яка оскаржується, була передбачена національним законодавством, а й також містить вимогу щодо якості закону».

У справі «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» (Steel and Others v. the United Kingdom), 23.09.1998, n. 54) ЄСПЛ наголосив, що «Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба з належною порадою, передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити певна дія. Вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом», зумовлюють повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права». При цьому ЄСПЛ неодноразово зверталась увага на недосконалість чинного законодавства України і необхідність дотримуватися принципу «правової визначеності» (п. 31 рішення у справі «Ракевич проти Росії» (Rakevich v. Russia); п. 109 рішення у справі «Церква Бесарабської Митрополії та інші проти Молдови» (Metropolitan Church of Bessarabia and Others v. Moldova); n. 53 рішення у справі «Єлоєв проти України» (Yeloyev v. Ukraine); п. 19 рішення у справі «Новік проти України» (Novik v. Ukraine).

Так, суб`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу. Це встановлено ст. 10 КУпАП (адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків) та ст. 11 КУпАП (адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала настання таких наслідків, хоча повинна була і могла їх передбачати) . Зважаючи на те, що законом в диспозиції даної статті не визначені наслідки порушення вимог фінансового контролю, логічним є висновок про те, що вчинення цього діяння через необережність виключає притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Аналогічна позиція викладена судовою палатою у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, яка у своєму листі Щодо притягнення до адміністративної відповідальності за окремі правопорушення, пов`язані з корупцією № 223-943/0/4-17 від 22.05.2017 року зазначила про те, що суб`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ст. 172-6 КУпАП, характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу, вчинення цього діяння через необережність виключає притягнення особи до адміністративної відповідальності (опублікування в періодиці: Закон і Бізнес, 2017, 06, № 22) (https://zib.com.ua/files/Golovam_apeliacijnih_sudiv_vid_2205_2017.pdf) .

Аналогічна правова позиція викладена в листі Апеляційного суду Сумської області Узагальнення щодо розгляду справ про корупційні правопорушення місцевими загальними судами Сумської області у 2017 році № 01-11/51/18 від 03.07.2018 року, із змісту якого вбачається, що зі змісту диспозиції ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, вимог Закону України Про запобігання корупції слід зробити висновок про те, що суб`єктивна сторона наведеного правопорушення характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу, а вчинення цього діяння через необережність виключає притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Крім того, вважаю за можливе взяти до уваги Узагальнення судової практики у справах про адміністративні правопорушення, пов`язані з корупцією (ст. ст. 172-4 172-9 КУпАП) , підготовлено за підтримки Європейського Союзу в межах проекту Центру політико-правових реформ Посилення ролі громадянського суспільства у забезпеченні демократичних реформ і якості державної влади (https://pravo.org.ua/wp-content/uploads/2020/10/cplr.-consolidated-judicial-practice-on-administrative-offenses-related-to-corruption-3.pdf) .

Доводи ОСОБА_1 про відсутність у нього умислу на несвоєчасне подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, заслуговують на увагу, оскільки підтверджуються фактом самостійного подання декларації.

Належних і допустимих доказів, які беззаперечно спростовують ці твердження, в матеріалах справи немає та прокурором надано не було.

Крім того, під час розгляду справи не було встановлено в бездіяльності ОСОБА_1 мотивів для несвоєчасного подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, оскільки він самостійно подав декларації, що також свідчить про відсутність умислу на несвоєчасне подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави.

Таким чином, судовим розглядом було встановлено, що в бездіяльності ОСОБА_1 відсутні ознаки суб`єктивної сторони складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, оскільки у нього не було мотиву вчинити порушення закону. Поза його волею перебувало настання негативних наслідків від діяння, що свідчить про відсутність вини, а відтак робить неможливим притягнення його до адміністративної відповідальності.

Обов`язок доведення неправомірної поведінки ОСОБА_1 покладений не на нього, а на уповноважену особу, яка склала протокол (ч. 2 ст. 251 КУпАП), та прокурора (ст. 250 КУпАП), зокрема, обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст. 255 КУпАП, що у свою чергу теж узгоджується як з принципом правової визначеності, так і з основними засадами судочинства - верховенством права, законністю, презумпцією невинуватості, рівності перед законом і судом, змагальності сторін тощо, а також зобов`язані надати можливість цій особі здійснювати належний захист від висунутого обвинувачення, надати пояснення та подати докази, які б свідчили на його користь. Крім того зобов`язані встановити мотив, а також форму вини особи у випадку притягнення по ст. 172-6 КУпАП встановити відсутність поважних причин несвоєчасного подання декларацій.

Частиною 4 статті 38 КУпАП визначено, адміністративне стягнення за вчинення правопорушення, пов`язаного з корупцією, а також правопорушень, передбачених ст. 51 та ст. 212-15, 212-21 цього Кодексу, може бути накладено протягом шести місяців з дня його виявлення, але не пізніше двох років з дня його вчинення.

Визначення на законодавчому рівні у статті 38 КУпАП тривалості строків накладення адміністративного стягнення безпосередньо пов`язано з можливістю реального впливу адміністративної відповідальності на суспільні відносини, поведінку суб`єктів, їхню правосвідомість тощо, тобто з можливістю реалізації функцій адміністративної відповідальності, яка втрачається з плином часу.

Слід зазначити, що встановлення законодавцем строку давності притягнення до відповідальності є важливою гарантією прав особи, що випливає з принципу правової визначеності, який є елементом принципу верховенства права. У зв`язку з цим тлумачення положень частини другої статті 38 КУпАП не може носити довільного характеру та розумітися суто формально.

Так, у справі «Волков проти України» (ОlеksапdrVо1кovv.Ukraine,рішення від 9 січня 2013 року, заява № 21722/11) Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) зазначив: «Суд вважає, що строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними. Строки давності є загальною рисою національних правових систем договірних держав щодо кримінальних, дисциплінарних та інших порушень.» (§§137, 139).

Практика ЄСПЛ не містить конкретних вимог щодо того, яким тривалим має бути строк притягнення до відповідальності, у тому числі до адміністративної, залишаючи це питання на розсуд держави, у першу чергу, законодавця. Проте на думку ЄСПЛ, держави повинні встановити такі строки, при цьому відповідні норми мають відповідати критеріям якості та передбачуваності, що накладає певні обмеження під час їх тлумачення таке тлумачення має бути виключно послідовним роз`ясненням правил кримінальної, адміністративної чи іншої відповідальності, яке повинно бути сумісним з сутністю правопорушення та може бути розумно передбачуваним (див.: ОАО NeftyanayaKompaniyaYukosv. Russia, §571).

У пункті 7 статті 247 КУпАП зазначено, що провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у зв`язку із закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу.

Натомість суд не може погодитись з тим, що датою виявлення адміністративного правопорушення є дата складення протоколу про адміністративне правопорушення, оскільки у матеріалах справи про адміністративне правопорушення є Повідомлення від 5 лютого 2024 року № 2/24 Національного агентства з питань запобігання корупції про факт неподання чи несвоєчасного подання декларації особи, уповноваженої на виконання функції держави або місцевого самоврядування, за підписом уповноваженої особи з питань запобігання та виявлення корупції ОСОБА_5 , щодо неподання декларацій ОСОБА_1 .

Суд також зазначає, що складання протоколу про адміністративне правопорушення - це процесуальні дії суб`єкта владних повноважень, які спрямовані на фіксацію адміністративного правопорушення та, в силу положень статті 251 КУпАП, є предметом оцінки суду в якості доказу вчинення такого правопорушення при розгляді справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Протокол про адміністративне правопорушення не повинен мати переваги перед іншими доказами, та сам по собі без підтвердження іншими належними та допустимими доказами не є безумовним та беззаперечним доказом на доведення вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення.

У той же час, протоколи про адміністративні правопорушення, пов`язані з корупцією, не містять доказів та обґрунтування наявності умислу ОСОБА_1 на вчинення інкримінованих йому адміністративних правопорушень, пов`язаних з корупцією.

Згідно з ч.1 ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених Законом.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року №23-рп/2010, адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах і правовій презумпції, в тому числі, і закріпленої в статті 62 Конституції України презумпції невинуватості.

У своєму рішенні по справі «Аллене де Рібемон проти Франції» від 10 лютого 1995 ЄСПЛ зазначив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості значно ширше, ніж це передбачають: презумпція невинності обов`язкова не тільки для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших суспільних відносин. ЄСПЛ підкреслює, що обов`язок адміністративного органу нести тягар доведення є складовою презумпції невинуватості і звільняє особу від обов`язку доводити свою непричетність до скоєння порушення.

Крім того Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема по справах «Кобець проти України» від 14 лютого 2008 року, «Берктай проти Туреччини» від 08 лютого 2001 року, «Лавенте проти Латвії» від 07 листопада 2002 року неодноразово наголошував на тому, що оцінюючи докази суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.

В силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь.

У судовому засіданні прокурор не спростував пояснень ОСОБА_1 про те, що у нього був відсутній умисел на вчинення правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, а також те, що на момент розгляду справи не пройшли строки притягнення ОСОБА_1 до адмінстративної відповідальності передбачені ст. 38 КУпАП.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю в тому разі, якщо відсутній склад адміністративного правопорушення.

На підставі викладеного приходжу до висновку, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, а тому провадження у даній справі підлягає закриттю.

Керуючись ч. 1 ст. 172-6, п. 1 ч. 1 ст. 247, ст. ст. 283, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суддя

ПОСТАНОВИВ:

Провадження в справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, відносно ОСОБА_1 , закрити у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених ч. 5 ст. 7 та ч. 1 ст. 287 КУпАП, до Сумського апеляційного суду через Лебединський районний суд Сумської області.

Суддя: Роман БАКЛАНОВ