Справа № 461/7563/24 Головуючий у 1 інстанції: Стрепко Н. Л.
Провадження № 33/811/1783/24 Доповідач: Белена А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі:

судді Белени А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП за апеляційною скаргою захисника Гурського В.С. на постанову судді Личаківського районного суду м. Львова від 02 грудня 2024 року,

в с т а н о в и в :

Постановою судді Личаківського районного суду м. Львова від 02 грудня 2024 року,

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Республіки Польща, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 17 000 (сімнадцять тисяч) грн з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави 605 грн 60 коп. судового збору.

Згідно з постановою судді ОСОБА_1 визнаний винним у тому, що він 08 вересня 2024 року о 21.20 год в м. Львові на вул. Костомарова, 29, керував автомобілем марки «Mercedes Benz GLE 350», реєстраційний номер НОМЕР_1 , перебуваючи в стані в стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан сп`яніння проводився зі згоди водія у встановленому законом порядку на місці зупинки транспортного засобу із застосуванням приладу «Alcotest Drager 6820», тест № 2038, результат 1,04 ‰, чим порушив вимоги п.2.9 «а» ПДР, тобто вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст.130 КУпАП.

На постанову судді захисник Гурський В.С. подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову щодо ОСОБА_1 змінити, виключивши стягнення у вигляді позбавлення ОСОБА_1 права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог захисник стверджує, що призначення такого покарання як позбавлення права керування транстопртними засобами особі, яка взагалі не мала такого права, є неможливим.

Звертає увагу, що суддя помилково вказав, що особу водія встановлено з посвідчення водія, адже з відеозапису вбачається, що поліцейські оглядали посвідку громадянина РП (ID картку), а, відповідно, посвідчення не вилучалося.

Апелянт вважає недоречним покликання в постанові на висновок об`єднаної палати Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду від 04.09.2023 у справі 702/301/20, оскільки такий стосується інших обставин.

Окрім цього, захисник покликається на рішення Другої судової палати від 22 січння 2019 (справа № 708/40/18), якою змінено вирок суду першої інстанції за ч. 3 ст. 286 КК України та виключено додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду ОСОБА_1 та його захисник Гурський В.С. у судове засідання не прибули, про проважні причини неявки суду не повідомили.

За таких обставин, з огляду на вимоги ч. 6 ст. 294 КУпАП, апеляційний суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності учасників, що не з`явились.

Наявність складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, в діях ОСОБА_1 і його вина в апеляційному порядку захисником не оскаржується.

Відповідно до ст. 294 КУпАП, апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.

Щодо доводів апеляційної скарги про неможливість застосування до ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді позбавлення права керування транспортним засобом як до особи, яка такого права не мала, оскільки з матеріалів справи вбачається, що посвідчення водія в Україні ОСОБА_1 не отримував, апеляційний суд зазначає таке.

Завданням КУпАП є правове забезпечення охорони прав і свобод громадянина, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, встановленого правопорядку зміцнення законності, запобіганням правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Для здійснення цього завдання КУпАП визначає, які суспільно небезпечні діяння є адміністративними правопорушеннями та які адміністративні стягнення застосовуються до осіб, що їх вчинили.

Відповідно до вимог ст. 33 КУпАП особі, яка вчинила адміністративне правопорушення, стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених КУпАП та іншими законами України. При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.

Санкцією частини першої статті 130 КУпАП передбачено відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, у вигляді накладення штрафу на водіїв у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

Санкція ч.1 ст.130 КУпАП є безальтернативною та передбачає обов`язкове накладення на правопорушника стягнення як у виді штрафу в певному розмірі так і у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

При цьому апеляційний суд звертає увагу, що ні норми Загальної частини КУпАП, ні статті 126, 130 КУпАП не містять жодних застережень чи умов застосування додаткового стягнення у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, у тому числі, зумовлених відсутністю у винного посвідчення водія на право керування транспортними засобами.

Також, із системного аналізу положень ст. 15 Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року № 3353-XII, а також Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1993 року № 340, можна дійти висновку, що що правова природа додаткового стягнення у виді позбавлення права керувати транспортними засобами не зводиться виключно до вилучення посвідчення водія та не вичерпується такою дією, а застосовується на певний період, тривалість якого визначається судом відповідно до санкції відповідної частини статей 126, 130 КУпАП, і полягає у забороні керувати транспортними засобами.

Позбавлення права керувати транспортними засобами має відповідати загальній меті будь-якого стягнення, передбаченій ст.23 КК. У контексті розглядуваного питання особливої уваги набуває досягнення мети стягнення щодо запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами, з дотриманням засади справедливості та принципу рівності всіх перед законом.

Так, внаслідок порушення особою, незалежно від наявності чи відсутності у неї посвідчення подія, правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту створюється реальна небезпека для життя і здоров`я інших осіб та спричиняється відповідна шкода, а тому додаткове стягнення у виді позбавлення права керувати транспортними засобами в окремих випадках є необхідним з метою попередження спричинення такою особою шкоди здоров`ю чи навіть смерті іншим особам через порушення нею правил дорожнього руху в майбутньому, а також для дієвого впливу на сприйняття суспільством, у тому числі іншими водіями.

При цьому, слід звернути увагу на підвищену суспільну небезпечність дій осіб, які керують транспортними засобами, не маючи достатніх теоретичних і практичних знань та не отримавши у передбаченому законом порядку посвідчення водія, оскільки вірогідність настання дорожньо-транспортної пригоди у такому випаду є значно вищою, а тому попереджувальна мета додаткового стягнення у виді позбавлення права керувати транспортними засобами у такому випадку набуває особливого значення.

На думку апеляційного суду, підхід щодо неможливості призначення додаткового стягнення у виді позбавлення права керувати транспортними засобами особі, яка не отримувала посвідчення водія на право керування транспортними засобами,не відповідає засаді справедливості та принципу рівності всіх перед законом, а також нівелює попереджувальну мету стягнення, а відтак враховуючи зазначене, особі, яку визнано винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого відповідною частиною статей 126, 130 КУпАП, суд може призначити додаткове стягнення у виді позбавлення права керувати транспортними засобами незалежно від того, чи мала така особа на момент вчинення адміністративного правопорушення отримане у передбаченому законом порядку посвідчення на право керування транспортними засобами.

Апеляційний суд критично оцінює доводи апеляційної скарги, в яких апелянт посилається на пункт 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року № 14 (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України № 18 від 19.12.2008 року) «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті».

Окрім цього слід зауважити, що Постанови Пленуму Верховного Суду України не є джерелом права. Роз`яснення, які в них містилися, стосувалися законодавства, чинного 18 років тому, яке з того часу зазнало значних змін і трансформацій. Застарілість та неактуальність такого роз`яснення підтверджується тим, що у зазначеному пункті йшлося про можливість застосування позбавлення права керувати транспортними засобами лише як основного адміністративного стягнення у випадках, передбачених статтею 130 КУпАП. Натомість у чинній редакції цієї норми передбачено, що позбавлення права керування транспортними засобами застосовується виключно як додаткове стягнення.

Також, відповідно до частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суди при застосуванні норм права повинні враховувати висновки, викладені у постановах Верховного Суду. Постанови Пленуму Верховного Суду України, як органу, що припинив свою діяльність, не є обов`язковими для врахування судами.

Суд першої інстанції відповідно до ст. 245 КУпАП повно дослідив та проаналізував наявні в матеріалах справи про адміністративне правопорушення докази і надав їм належну правову оцінку, а відтак дійшов правильного висновку про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, за вчинення якого обґрунтовано застосував до нього адміністративне стягнення в межах санкції вказаної норми, що відповідає вимогам ст. 33 КУпАП.

Підстав змінювати постанову суду першої інстанції в частині звільнення ОСОБА_1 від додаткового стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами немає.

Оскільки доводи апеляційної скарги є безпідставними, апеляційний суд вважає, що постанову судді слід залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника - без задоволення.

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника Гурського В.С. залишити без задоволення.

Постанову судді Личаківського районного суду м. Львова від 02 грудня 2024 року щодо ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП залишити без змін.

Постанова є остаточною, оскарженню не підлягає.

Суддя Альберт БЕЛЕНА