Справа № 152/1606/23
Провадження № 33/801/34/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Роздорожна А. Г.
Доповідач: Копаничук С. Г.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2024 року м. Вінниця

Суддя Вінницького апеляційного суду Копаничук С. Г., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Шаргородського районного суду Вінницької області від 30 листопада 2023 року у справі про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає по АДРЕСА_1 , до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП,

встановила:

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення, серії ААД N?181269, ОСОБА_1 11листопада 2023 року о 00 год. 24 хв. по вул. Героїв Майдану у м. Шаргороді керував транспортним засобом ВАЗ 21213, д.н.3. НОМЕР_1 ознаками алкогольного сп?яніння (різкий запах алкоголю з порожнини рота, невиразна мова). Від проходження огляду на стан сп?яніння ОСОБА_2 відмовився, чим порушив п. 2.5 Правил дорожнього руху, за що передбачено відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАН.

Постановою Шаргородського районного суду Вінницької області від 30 листопада 2023 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП і призначено йому адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000 грн з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 536,8 грн.

Постанова мотивована наявністю у справі доказів того, що ОСОБА_1 відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп?яніння, а відтак, вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неврахування судом при призначенні покарання обставин, що пом?якшують його відповідальність, просить постанову суду першої інстанції скасувати, а у справі винести нову постанову про призначення йому покарання лише у виді штрафу в розмірі 17000 грн. Зазначив, що судом першої інстанції не враховано його щире каяття та визнання вини, внаслідок чого застосовано надто суворе покарання.

Крім цього, ОСОБА_1 заявив клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження вказаної постанови, обґрунтовуючи поважність причин його пропуску тим, що з 01 по 18 грудня 2023 року він хворів, тому не мав можливості вчасно оскаржити постанову суду першої інстанції.

В судове засідання ,призначене апеляційним судом о 14 год 30 хв. 11.01.2024 року ОСОБА_1 не з`явився, просив розгляд справи відкласти через хворобу. Розгляд справи було відкладено на 25.01.2024 року.

25.01.2024 року ОСОБА_1 знову звернувся до суду із заявою ,що надійшла в електронному вигляді про відкладення розгляду справи через хворобу. При цьому на підтвердження хвороби надав ксерокопію довідки ,у якій зазначено, що він хворів гіпертонічною хворобою з 24.01.2024 року по 31.01.2024 року ,тобто в час ,який ще не настав, що викликає сумнів у достовірності вказаного доказу.

У матеріалах справи є довідки про те ,що ОСОБА_1 хворів гіпертонічною хворобою 2 ст. і в періоди з 01.12.2023 року по 08.12.2023 року і з 09.12.2023 року по 18.12.2023 року (а.с.24,25).Враховуючи викладене і те, що хвороба ОСОБА_1 є хронічною , що може тривати роками,а строк розгляду справи про адміністративні правопорушення 20 днів , а також те, що він не оскаржує встановлені судом першої інстанції обставини скоєного і склад адміністративного правопорушення ,а лише покарання ,апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у його відсутність.

Перевіривши матеріали справи, суд вважає,що клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 статті 294 КпАП України, постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з Дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу.

Встановлено, що оскаржуваному постанову ухвалено судом 30 листопада 2023 року, а у період з 01 по 18 грудня 2023 року заявник хворів, що підтверджується довідками лікаря та подав апеляційну скаргу лише 18 грудня 2023 року.

Враховуючи викладене, апеляційний суд розцінює причини пропуску в якості поважних і вважає, що строк на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції, відповідно до статті 289 КпАП України, підлягає поновленню.

Проаналізувавши наведені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи і дослідивши обставини справи, апеляційний суд вважає, що скарга задоволенню не підлягає.

Згідно зі статтею 245 Кодексу України про адміністративні правопорушення завданням провадження в справах про адміністративне правопорушення є: всебічне, повне і об?єктивне з?ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.

Відповідно до вимог статті 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення в першу чергу зобов?язаний з?ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, а також чи винна дана особа в його вчиненні і чи підлягає вона адміністративній відповідальності, і лише після цього вирішувати питання про можливість накладення адміністративного стягнення.

Положеннями частини 7 статті 294 КУпАП передбачено, що апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Апеляційний суд може дослідити нові докази, які не досліджувалися раніше, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до місцевого суду або необгрунтованим відхилення їх місцевим судом.

Як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення, серії ААД №?181269, ОСОБА_1 11листопада 2023 року о 00 год. 24 хв. по вул. Героїв Майдану у м. Шаргороді керував транспортним засобом ВАЗ 21213, д.н.3. НОМЕР_2 ,з ознаками алкогольного сп?яніння (різкий запах алкоголю з порожнини рота, невиразна мова). Від проходження огляду на стан сп?яніння ОСОБА_1 , відмовився.

Положеннями частини першої статті 130 КУпАП передбачено, що відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан сп?яніння, є окремою підставою для притягнення до адміністративної відповідальності, незалежно від того чи був тверезим водій на час відмови чи ні, відтак, апеляційний суд вважає доведеним факт вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Розглядаючи справу про адміністративне правопорушення, суд першої інстанції вірно встановив обставини вчинення правопорушення водієм ОСОБА_1 , надав належну оцінку доказам в їх сукупності та дійшов обгрунтованого висновку про наявність в його діях складу і вини у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов?язаний з?ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом?якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з?ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 7 ст. 294 КУПАП передбачено, що апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 постанову суду в частині встановлення судом обставин події, складу адміністративного правопорушення та його вини у скоєному не оскаржує , а не погоджується лише із неврахуванням судом обставин, що пом?якшують його відповідальність при призначенні покарання, відтак, апеляційний суд переглядає рішення суду першої інстанції виключно в межах доводів скарги.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував його щире каяття, визнання вини у вчиненому правопорушенні та призначив надто суворе покарання, не заслуговують на увагу.

Санкція ч. 1 ст. 130 КУпАП передбачає накладення штрафу на водіїв у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік і на інших осіб - накладення штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Альтернативного покарання санкція ч. 1 ст. 130 КУпАП не передбачає.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 КУпАП стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 33 КУпАП, при накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом?якшують і обтяжують відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованому в автоматичному режимі.

Зазначені обмеження законодавцем встановлені з урахуванням суспільної небезпеки адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 КУПАЛІ, яке відноситься до правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, а тому пом?якшуючи обставини при накладенні адміністративного стягнення на правопорушника не повинні враховуватись (Гл.10 КУпАГ).

Дослідженими доказами, що містяться в матеріалах справи встановлено, що ОСОБА_1 , під час дії комендантської години, керуючи автомобілем в стані алкогольного сп?яніння розумів суспільну небезпеку та протиправність свого діяння, умисно вчинив адміністративне правопорушення.

Аргументи ОСОБА_1 про те, що він постійно хворіє і автомобіль йому потрібен для поїздок в лікарню, не заслуговують на увагу, оскільки не є підставою для звільнення його від адміністративної відповідальності.

В рішенні по справі «О' Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 року, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати (далі Суд) постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов?язки у правовому полі.

У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року), Європейський Суд вказав, що при призначенні покарання для того, щоб втручання (вилучення спеціального права) вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити особистий надмірний тягар для особи.

Також, як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП і, враховуючи особу правопорушника, його зухвалу поведінку, характер вчиненого правопорушення, ступінь його суспільної небезпеки - дане правопорушення являється грубим порушенням правил дорожнього руху є потенційно небезпечним для суспільства та становить реальну небезпеку учасникам дорожнього руху, загрожує їх життю, здоров?ю, тяжкість ймовірних наслідків, призначив адміністративне стягнення в межах санкції вказаної статті, що відповідає характеру вчиненого правопорушення і меті адміністративного стягнення.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки останні ґрунтуються на вимогах закону, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 280, 283, 294, 295 КУпАП,

постановила:

Поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження постанови Шаргородського районного суду Вінницької області від 30 листопада 2023 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Шаргородського районного суду Вінницької області від 30 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Вінницького апеляційного суду С. Г. Копаничук