ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 646/7798/23 Головуючий І інстанції Блага І.С.
Провадження № 33/818/190/24 Суддя доповідач Гєрцик Р.В.
Категорія: ч.1 ст.130 КУпАП
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2024 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Гєрцика Р.В.

секретаря судового засідання Соболєвої Є.Є.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харків апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову судді Червонозаводського районного суду м.Харкова від 21 листопада 2023 року у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП, щодо ОСОБА_1 -

ВСТАНОВИВ

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини

Згідно постанови судді, 26.10.2023 року о 21-45 год. водій ОСОБА_1 керував автомобілем Hyundai Accent, д.н.з. НОМЕР_1 , за адресою: м. Харків, вул. Москалівська, 7, з ознаками наркотичного сп`яніння, а саме: неприродна блідість обличчя, тремтіння пальців рук, порушення мови. Від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння у встановленому законом порядку на місці зупинки транспортного засобу та в медичному закладі ОСОБА_1 відмовився.

Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.9а ПДР України, за що передбачена адміністративна відповідальність за ч.1 ст. 130 КУпАП.

Постановою судді Червонозаводського районного суду м.Харкова від 21 листопада 2023 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян у сумі 17 000 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.

Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 536 грн 80 коп.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

В апеляційній скарзі за її змістом ОСОБА_1 просить постанову судді змінити та виключити з мотивувальної та резолютивної частини постанови рішення про позбавлення його права керування транспортними засобами на строк один рік.

В обґрунтування заявлених апеляційних вимог посилається на те, що судом першої інстанції не було звернуто уваги на той факт, що у нього відсутнє водійське посвідчення, що підтверджується рапортом, де заначено, що він не має права керувати транспортними засобами, про що було винесено постанову ЕАТ № 8021031 за ч.2 ст.126 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності.

В подальшому ОСОБА_1 подав до апеляційного суду довідку начальника РСЦ ГСЦ МВС в Харківській області від 11.122023 року, в якій на його запит надано інформацію про те, що 01.02.2022 року судовим рішенням Московського районного суду м.Харкова у справі № 643/10878/20, провадження № 1-кп/643/418/22 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 12 місяців. Посвідчення водія серії НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_1 знаходиться на відповідальному зберіганні ТСЦ № 6341 РСЦ ГСЦ МВС в Харківській області. Станом на 07.12.2023 року до ТСЦ за поновленням посвідчення водія останній не звертався. Таким чином, апелянт фактично оскаржує накладене судом стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами, якого на момент ухвалення рішення він вже був позбавлений.

Мотиви суду

ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав.

За таких обставин, суд вважає можливим провести апеляційний розгляд справи у відсутність ОСОБА_1 в межах доводів і вимог поданої ним апеляційної скарги та за наявними у справі відомостями.

Перевіривши матеріали справи відповідно до вимог ч.7 ст.294 КУпАП, законність і обґрунтованість постанови судді в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст.1 КУпАП завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Згідно зі ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Слід також звернути увагу, що відповідно до ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод(далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Судовий розгляд справ повинен відповідати загальним принципам судочинства, а саме: верховенству права, законності, рівності перед законом і судом, повазі до людської гідності, забезпечення права на свободу та особисту недоторканість, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і в доведеності перед судом їх переконливості.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Згідно з приписами ч.2 ст.62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ст.245, 280 КУпАП, одним із завдань провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови. Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з вимогами ст. 251, 252 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, свідків, а також іншими документами. Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Як убачається з матеріалів справи та змісту оскаржуваного рішення, дані вимоги закону при розгляді справи щодо ОСОБА_1 судом виконані. Висновки про винуватість останнього у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, суд обґрунтував низкою доказів, яким дана відповідна оцінка в постанові.

Пункт 1.3 ПДР України передбачає, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

В п.1.9 ПДР України встановлено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Так, п.2.5 ПДР України зобов`язує водія на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

За невиконання вимог пункту 2.5 ПДР України, передбачена відповідальність ст.130 КУпАП.

Диспозиція ч.1 ст.130 КУпАП передбачає відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Так, судовим розглядом встановлено, що 26.10.2023 року о 21-45 год. водій ОСОБА_1 керував автомобілем Hyundai Accent, д.н.з. НОМЕР_1 , за адресою: м. Харків, вул. Москалівська, 7, з ознаками наркотичного сп`яніння, а саме: неприродна блідість обличчя, тремтіння пальців рук, порушення мови. Від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння у встановленому законом порядку на місці зупинки транспортного засобу та в медичному закладі ОСОБА_1 відмовився.

Внаслідок зазначених подій та встановлених фактичних даних працівником поліції 26.04.2023 року складено протокол про адміністративне правопорушення серії ААД № 516803 від 26.10.2023 року.

Вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, суд обгрунтував доказами, наявними в матеріалах справи, яким надав відповідну правову оцінку, а тому висновки суду щодо встановлених фактичних обставин справи, доведення винуватості та кваліфікації дій останнього, які не оскаржувалися в апеляційній скарзі, апеляційним судом згідно вимог ч.7 ст.294 КУпАП, не перевіряються.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не погоджується з висновками суду першої інстанції лише в частині накладення стягнення - позбавлення його права керування транспортними засобами на строк 1 рік, так як його раніше вже було позбавлено такого права, а тому, на його переконання, суд першої інстанції не міг застосовувати повторно такий вид стягнення. Апеляційний вважає такі доводи необґрунтованими та такими, що грунтуються на суб`єктивному сприйнятті апелянтом доказів у справі.

Так, відповідно до довідки інспектора ВАП УПП в Харківській області ДПП вбачається, що ОСОБА_1 01.09.2015 року отримав посвідчення водія НОМЕР_2 , тобто ним було складено іспит на знання вимог ПДР України.

Відповідно до вироку Московського районного суду м.Харкова у справі № 643/10878/20, провадження № 1-кп/643/418/22 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та призначено покарання у виді 1 року обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 12 місяців та в силу ст.75 КК України звільнено ОСОБА_1 від відбування основного покарання з випробуванням (іспитовим строком 1 рік).

Посвідчення водія серії НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_1 знаходиться на відповідальному зберіганні ТСЦ № 6341 РСЦ ГСЦ МВС в Харківській області. Станом на 07.12.2023 року до ТСЦ ОСОБА_1 за поновленням посвідчення водія не звертався.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що згідно матеріалів справи він є особою, який не має посвідчення водія та не має права керування транспортними засобами, тому, на його думку, ураховуючи позицію Верховного Суду України, викладену у абз.3 п.28 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23.12.2005 № 14, суди не вправі застосовувати стягнення у виді позбавлення права керування транспортним засобом й тоді, коли винна особа вже позбавлена такого права або взагалі його не мала.

Дані доводи апелянта є неспроможними, з врахуванням того, що позбавлення права керування транспортними засобами в якості обов`язкового додаткового виду адміністративного стягнення прямо передбачено санкцією ч.1 ст.130 КУпАП.

Позбавлення права керування транспортними засобами має відповідати загальній меті будь-якого адміністративного стягнення, передбаченій ст.23 КУпАП. У контексті розглядуваного питання особливої уваги набуває досягнення мети адміністративного стягнення щодо запобігання вчиненню нових адміністративних правопорушень як особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, так і іншими особами, з дотриманням засади справедливості та принципу рівності всіх перед законом. Так, внаслідок порушення особою, незалежно від наявності чи відсутності у неї посвідчення подія, правил дорожнього руху або експлуатації транспорту створюється реальна небезпека для життя і здоров`я інших осіб та спричиняється відповідна шкода, а тому додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами в окремих випадках є необхідним з метою попередження спричинення такою особою шкоди здоров`ю чи навіть смерті іншим особам через порушення нею правил дорожнього руху в майбутньому, а також для дієвого впливу на сприйняття суспільством, у тому числі іншими водіями.

Крім того, слід звернути увагу на підвищену суспільну небезпечність дій осіб, які керують транспортними засобами, не маючи достатніх теоретичних і практичних знань та не отримавши у передбаченому законом порядку посвідчення водія, оскільки вірогідність порушення ПДР України та, відповідно, можливість настання дорожньо-транспортної пригоди у такому випаду є значно вищою, а тому попереджувальна мета додаткового стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами у такому випадку набуває особливого значення.

В свою чергу, відповідно до положень ст.15 Закону України «Про дорожній рух» право на керування транспортними засобами відповідної категорії підтверджується посвідченням водія транспортного засобу з установленим терміном дії. Забороняється керування транспортними засобами особам, до яких застосовано адміністративне стягнення чи кримінальне покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, протягом строку позбавлення, а також особам, щодо яких державним виконавцем встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами.

Положенням про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1993 року № 340, передбачено, що позбавлення водіїв права на керування транспортними засобами здійснюється відповідно до законодавства.

Тобто, правова природа такого стягнення як позбавлення права керування транспортними засобами не зводиться виключно до вилучення посвідчення водія та не вичерпується такою дією, а застосовується на певний період, тривалість якого визначається судом відповідно до санкції відповідної частини статей КУпАП і полягає у забороні керувати транспортними засобами.

Так, відповідно до диспозиції ч.1 ст.130 КУпАП передбачено, адміністративне стягнення у видінакладення штрафу на водіїв у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік і на інших осіб - накладення штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до п.1.10 ПДР України водій - це особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії. Водієм також є особа, яка навчає керуванню транспортним засобом, перебуваючи безпосередньо в транспортному засобі.

Як убачається з довідки інспектора ВАП УПП в Харківській області ДПП, ОСОБА_1 01.09.2015 року отримав посвідчення водія НОМЕР_2 , тобто ним було складено іспит на знання вимог ПДР України та в розумінні диспозиції ч.1 ст. 130 КУпАП ОСОБА_2 є водієм, тобто на нього може бути накладено стягнення у видіштрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік, що є обов`язковим.

Крім того, те, що ОСОБА_1 не звертався до ТСЦ за поновленням посвідчення водія, не свідчить про те, що його не може бути позбавлено права керування за ч.1 ст.130 КУпАП, оскільки ОСОБА_1 у встановленому порядку отримував посвідчення водія та таке поновлення посвідчення водія повинно бути відновлено за особистим волевиявленням ОСОБА_1 , який на даний час таким правом не скористався.

Також, апеляційний суд звертає увагу апелянта на те, що ст.30 КУпАП передбачено, що якщо особою, позбавленою права керування транспортним засобом, до закінчення строку дії такого стягнення вчинено нове адміністративне правопорушення, за яке застосовано стягнення у виді позбавлення права керування транспортним засобом, до стягнення за вчинення нового адміністративного правопорушення приєднується невідбута частина стягнення. При цьому загальний строк позбавлення права керування транспортним засобом може перевищувати гранично допустимий строк, передбачений частиною другою цієї статті.

Крім того, позбавлення права керування транспортними засобами, як вид кримінального покарання та як вид адміністративного стягнення, є самостійними та різними за своєю правовою природою категоріями відповідальності, ані діючий кримінальний процесуальний закон, ані КУпАП, не містять відповідних норм щодо зарахування цих видів правового примусу, а тому вони повинні застосовуватися та виконуватися самостійно, незалежно один від одного.

Статтею 23 КУпАП передбачено, що адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень, як самим правопорушником, так і іншими особами.

Отже, ОСОБА_1 реалізував своє право володіти та керувати транспортним засобом, тим самим погодився нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі згідно встановлених норм закону держави Україна.

Відповідно до ст.33 КУпАП при накладенні адміністративного стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Застосовуючи такий вид адміністративного стягнення, передбачений санкцією ч.1 ст. 130 КУпАП, як штраф з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік, суд першої інстанції враховував характер вчиненого ОСОБА_1 правопорушення, те, що його дії характеризуються умисною формою вини, складають підвищену суспільну небезпечність, становлять небезпеку дорожньому руху та несуть загрозу для життя і здоров`я його учасників.

Застосований районним судом до ОСОБА_1 вид адміністративного стягнення є справедливим та достатнім для його виправлення, а також запобігання вчиненню ним аналогічних правопорушень.

З огляду на викладене, постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і зміні за доводами, викладеними в апеляційній скарзі, не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.294 КУпАП,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову судді Червонозаводського районного суду м.Харкова від 21 листопада 2023 року, щодо ОСОБА_1 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Р.В. Гєрцик