Справа №591/7846/23 Головуючий у суді 1-ї інстанції - Сибільов О. В.
Номер провадження 33/816/395/24 Суддя-доповідач Філонова Ю. О.
Категорія 130 КУпАП
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2024 року суддя Сумського апеляційного суду Філонова Ю. О. ,з участю захисника особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , адвоката Дерези М.Е., розглянувши у залі суду в місті Суми справу про адміністративне правопорушення, за апеляційною скаргою захисника особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 адвоката Дерези М.Е. на постанову судді Зарічного районного суду м. Суми від 13 грудня 2023 року, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн. із позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

Постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 536 грн. 80 коп.

В С Т А Н О В И В:

Постановою судді Зарічного районного суду м. Суми від 13 грудня 2023 року, ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності з накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17 000 грн. із позбавленням права керування транспортними засобами строком на 01 рік, за те, що 02 вересня 2023 року близько 01 год. 35 хв., керуючи транспортним засобом автомобілем «Kia Sorento», реєстраційний номер НОМЕР_1 в м. Суми по вул. С. Табали, 37, з явними ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота, виражене тремтіння пальців рук, поведінка, що не відповідає обстановці), огляд на стан сп`яніння у встановленому законом порядку проводився на місці зупинки із застосуванням технічних засобів відеозапису, за допомогою приладу газоаналізатор алкотест «Drager», показник 1,39 проміле, з яким був не згоден. Прослідувати до найближчого медичного закладу охорони здоров`я відмовся, чим порушив п. 2.5 ПДР України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Не погодившись зі вказаним судовим рішенням, захисник особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 адвокат Дереза М.Е. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову судді Зарічного районного суду м. Суми від 13 грудня 2023 року та закрити провадження по справі у зв`язку із відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на те, що матеріали справи не містять підтверджуючих доказів порушення ОСОБА_1 саме п. 2.5 ПДР України, оскільки як вбачається із долучених відеозаписів, останній погодився із результатом огляду проведеного на місці зупинки транспортного засобу, а тому проїхати до найближчого закладу охорони здоров`я останній відмовився.

Із встановленого вбачається, що ОСОБА_1 можливо порушив п. 2.9 А ПДР України, а саме водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Окрім цього, захисник просить апеляційний суд звернути увагу на обставини, які спонукали ОСОБА_1 сісти за кермо автомобіля під час дії комендантської години.

Так, у ніч з 01.09.2023 на 02.09.2023 в м. Суми проходили сильні дощі, а оскільки на той час на фундаменті будинку, де проживає ОСОБА_1 , проходили ремонті роботи та було проведено розкриття земельного покрову, виникло сильне підтоплення та вода почала прибувати в середину будинку, у зв`язку з чим зволікання могло призвести до руйнування фундаменту.

Тому, для збереження свого майна ОСОБА_1 був вимушений поїхати на транспортному засобі за ремонтним обладнанням до батьків, які проживають по АДРЕСА_2 , для запобігання руйнування фундаменту. Іншого способу доїхати до місця ремонтного обладнання у ОСОБА_1 не було, бо на час комендантської години, жодна служба таксі не працювала.

На підставі вище встановлених обставини, які склалися 02 вересня 2023 року, дії ОСОБА_1 слід кваліфікувати за ст. 18 КУпАП, оскільки останній діяв в стані крайньої необхідності з метою збереження майна від підтоплення.

Проте суд першої інстанції помилково прийшов до висновку, що в діях ОСОБА_1 є склад правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Заслухавши доповідь головуючого-судді щодо змісту оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги, захисника особа, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 адвоката Дерезу М.Е., який подану апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

У відповідності до ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Апеляційний суд вважає, що розглядаючи дану справу, суддя суду першої інстанції вищезазначені вимоги дотримав у повному обсязі та дійшов вірного висновку про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.130 КУпАП, з врахуванням:

- протоколу про адміністративне правопорушення від 02.09.2023 серії ААД № 264425;

- роздруківки газоаналізатора «Drager», відповідно якого рівень алкоголю у видихувальному повітрі ОСОБА_1 становив 1,39 % проміле;

- акту огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, яким зафіксована результат проходження ОСОБА_1 огляду на місці зупинки транспортного засобу та з яким останній не погодився;

- направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, відповідно якого ОСОБА_1 відмовився від проходження медичного огляду на стан сп`яніння в закладі охорони здоров`я КНП СОР «ОКМЦСНЗ»;

- відеозаписів із нагрудних камер працівників поліції та відеореєстратора службового автомобіля, якими зафіксована відмова ОСОБА_1 від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння.

Вказані докази зібрані у передбаченому законом порядку, є належними та допустимими і ставити їх під сумнів у апеляційного суду підстави відсутні.

Відповідно до статті 251 КУпАП відеофіксація є одним із доказів в справі про адміністративне правопорушення, тому з метою всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин справи в їх сукупності, судом апеляційної інстанції було досліджено відеозапис з нагрудної відеокамери (відеореєстратора) інспектора патрульної поліції.

Із відеозаписів записаних на нагрудних камерах працівників поліції вбачається, як в м. Суми по вул. С. Табали, 37 був зупинений автомобіль «Kia Sorento», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 .

Під час спілкування з водієм, працівники поліції повідомили ОСОБА_1 про наявність у нього ознак алкогольного сп`яніння (різкий запах алкоголю з порожнини рота, виражене тремтіння пальців рук, поведінка, що не відповідає обстановці).

Відповідно до вимог Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, працівниками поліції було запропоновано ОСОБА_1 пройти відповідно до встановленого порядку огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці з використанням спеціального технічного засобу, на що останній погодився.

Після продуття ОСОБА_1 газоаналізатора, останній не погодився з його показами, проте проїхати до найближчого закладу охорони здоров`я, відмовився.

Працівниками поліції було повідомлено ОСОБА_1 , що відносно нього буде складено протокол за ч. 1 ст. 130 КУпАП, за відмову від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння.

Отже, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 порушив п. 2.5 ПДР України та вчинив адміністративне правопорушення передбачене ч.1 ст. 130 КУпАП.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 погодився із результатами продуття газоаналізатора на місці зупинення транспортного засобу, у зв`язку з чим відмовся проходити медичний огляд на стан алкогольного сп`яніння, апеляційний суд оцінює критично з огляду на наявні у справі докази.

Так, із долучених до матеріалів справи, відеозаписів, встановлено, що ОСОБА_1 чітко повідомив працівників поліції про те, що не погоджується із результатами продуття спеціального технічного засобу, проте їхати до найближчого закладу охорони здоров`я він відмовився.

Твердження апелянта про те, що протокол про адміністративне правопорушення складений невірно, оскільки ОСОБА_1 не відмовлявся проходи огляд на стан алкогольного сп`яніння та пройшов такий огляд як на місці зупинки транспортного засобу, у зв`язку з чим не погодився їхати до найближчого закладу охорони здоров`я, є необґрунтованими виходячи з наступного.

Порядок проходження оглядну на стан алкогольного сп`яніння визначений Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, яка затверджена Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України від 09.11.2015 № 1452/735.

Так, огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану (п.2 розділу І Інструкції). Ознаками алкогольного сп`яніння є: запах алкоголю з порожнини рота; порушення координації рухів; порушення мови; виражене тремтіння пальців рук; різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя; поведінка, що не відповідає обстановці (п.3 розділу І Інструкції).

Згідно з п.6 розділу І Інструкції огляд на стан сп`яніння проводиться: - поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом; - лікарем закладу охорони здоров`я (у сільській місцевості за відсутності лікаря фельдшером фельдшерсько-акушерського пункту, який пройшов спеціальну підготовку).

Пунктом 7 Інструкції передбачено, що у разі відмови водія транспортного засобу від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу або його незгоди з результатами огляду, проведеного поліцейським, такий огляд проводиться в найближчому закладі охорони здоров`я, якому надано право на його проведення відповідно до статті 266 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Відповідно до п.15 Інструкції за результатами огляду на стан сп`яніння та лабораторними дослідженнями встановлюється діагноз, який вноситься до акту медичного огляду.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 після проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу не погодився з результатами огляду та відмовився прослідувати до найближчого закладу охорони здоров`я з метою проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння.

За таких обставин працівниками поліції такі дії ОСОБА_1 були правильно розцінені як відмова від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння в установленому законом порядку та встановлено порушення останнім п. 2.5 ПДР України.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги про дії ОСОБА_1 в стані крайньої необхідності, апеляційний суд зауважує наступне.

Відповідно до положень ст.17 КУпАП особа, яка діяла в стані крайньої необхідності не підлягає адміністративній відповідальності.

Зі змісту норми ст. 18 КУпАП, вбачається, що крайня необхідність - це випадок зіткнення двох інтересів, які рівною мірою охороняються законом, і при якій заради збереження більш важливого інтересу, заподіюється шкода меншому інтересові.

Крайню необхідність можна визнати правомірною лише за наявності наступних обставин (ознак): небезпеку не може бути усунуто іншим шляхом, окрім як заподіянням шкоди, тобто крайня необхідність є єдиним засобом захисту від небезпечних дій; при крайній необхідності шкода завдається не джерелу небезпеки, а інтересам третіх осіб; шкода, яка заподіюється при крайній необхідності, повинна бути меншою, ніж та, яка попереджена.

Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Заподіяна в стані крайньої необхідності шкода повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої не може бути виправдано станом крайньої необхідності. Зокрема, не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинно бути покладено як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 діяв в стані крайньої необхідності, не є переконливими.

Так, не впливають на законність та обґрунтованість судового рішення аргументи сторони захисту про те, що ОСОБА_1 був змушений сісти за кермо автомобіля, лише для того, щоб зберегти своє майном, а саме фундамент будинку, який через проливні дощі був підтоплений. Оскільки зазначені обставини жодним чином не позбавляли ОСОБА_1 обов`язку, як водія транспортного засобу, виконати вимоги п.2.5 ПДР. Однак від проходження огляду на стан сп`яніння останній все одно відмовився.

Апеляційний суд зазначає про те, що зі змісту апеляційної скарги не встановлено та під час апеляційного розгляду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відмова ОСОБА_1 від проходження огляду на стан сп`яніння була пов`язана з усуненням ним небезпеки, яка загрожувала державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, і ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута в інший спосіб, ніж відмова від проходження огляду на стан сп`яніння.

Тобто, не встановлено даних, які би свідчили про існування такої загрози, яка була викликана необхідністю у ОСОБА_1 відмовлятися від проходження ним огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку та порушувати вимоги п.2.5 ПДР.

У даному випадку, позиція сторони захисту про те, що ОСОБА_1 діяв у стані крайньої необхідності, не узгоджується з вимогами закону та не перебуває у причинно-наслідковому зв`язку з усуненням передбаченої ст.18 КУпАП небезпеки.

У контексті наведених обставин не можна визнати переконливими й виправданими, а отже й достатніми, доводи апеляційної скарги про скасування судового рішення на зазначених підставах.

У рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королвства» від 29.06.2007 р. Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Таким чином, ОСОБА_1 реалізував своє право володіти та керувати транспортним засобом, тим самим погодився нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі згідно встановлених норм закону держави Україна.

Позиція апелянта, яку він висловив в апеляційній скарзі щодо невизнання вини ОСОБА_1 розцінюється апеляційним судом як спосіб захисту та уникнення від відповідальності за вчинене правопорушення.

Отже, висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння є правильними.

Зібрані у справі докази в їх сукупності відповідають критерію належності, допустимості та достатності для прийняття рішення про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Істотних порушень вимог КУпАП, які б могли стати безумовними підставами для скасування оскаржуваної постанови суду, під час розгляду даних матеріалів судом першої інстанції, апеляційний суд не вбачає.

Таким чином, з врахуванням наявних в матеріалах справи доказів, яким була надана належна правова оцінка, суддя вірно встановив в діях ОСОБА_1 ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, а доказів на спростування таких висновків під час апеляційного розгляду здобуто не було.

Вказана справа про адміністративне правопорушення була розглянута суддею суду першої повно, всебічно, об`єктивно і будь-яких порушень, при цьому, апеляційним судом не встановлено.

Враховуючи вищезазначене, всупереч доводам апеляційної скарги захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 адвоката Дерези М.Е., апеляційний суд вважає оскаржуване рішення законним, обґрунтованим та вмотивованим, не вбачає підстав для його скасування, а тому, оскаржувану постанову судді слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. 294 КУпАП,

П О С Т А Н О В И В:

Постанову судді Зарічного районного суду м. Суми від 13 грудня 2023 року, якою ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік - залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 адвоката Дерези М.Е. на цю постанову - без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Сумського апеляційного судуФілонова Ю. О.