Справа № 144/391/24
Провадження № 33/801/445/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бондарук О. П.
Доповідач: Оніщук В. В.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2024 року м. Вінниця

Суддя Вінницького апеляційного суду Оніщук В. В. , за участі секретаря судового засідання Кахно О. А., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Теплицького районного суду Вінницької області від 17 квітня 2024 року у справі про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою АДРЕСА_1 , до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП,

в с т а н о в и в :

Постановою Теплицького районного суду Вінницької області від 17 квітня 2024 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.

Стягнуто із ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 605,6 гривні на користь держави.

У постанові суду зазначено, що 29 лютого 2024 року о 15:17 год., в с. Росоша по вул. Вилянській, водій ОСОБА_1 керував мотоблоком з причіпом, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан алкогольного сп`яніння зі згоди водія проводився у встановленому законодавством порядку із застосуванням спеціального технічного приладу «Алкофор 507», результат 1,27 проміле, тест №00006. Своїми діями ОСОБА_1 порушив п.2.9 а Правил дорожнього руху, за що відповідальність передбачена ч. 1 ст.130 КУпАП.

При ухваленні оскаржуваної постанови суд першої інстанції виходив з того, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП доведена належними та допустимими доказами.

Не погоджуючись із вказаною постановою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на її незаконність, просить постанову скасувати, провадження у справі закрити.

Зокрема, ОСОБА_1 звертає увагу на те, що мотоблок не є транспортним засобом, тому його експлуатація не є керуванням транспортним засобом, що є складовою діяння, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Протокол про адміністративне правопорушення не може бути доказом, оскільки його оригінал не відповідає копії, виданій ОСОБА_1 , а запис про роз`яснення прав не відповідає дійсності, через те, що працівниками поліції цього не було зроблено.

Крім того, в матеріалах справи відсутній повний відеозапис, а на диску, який знаходиться у непідписаному конверті містяться кілька коротких відеозаписів, що не може слугувати належним доказом вчиненого правопорушення.

Також ОСОБА_1 зазначає, що протокол складено особою, яка не мала на це повноважень, оскільки матеріали справи не містять доказів повноважень поліцейського.

Окрім того суд не звернув уваги на те, що направлення на огляд водія в заклад охорони здоров`я не видавалося ОСОБА_1 .

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його захисник апеляційну скаргу підтримали з посиланням на викладені у ній підстави.

Заслухавши пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, доводи його захисника, проаналізувавши наведені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи і дослідивши обставини справи, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Згідно зі статтею 245 Кодексу України про адміністративні правопорушення завданням провадження в справах про адміністративне правопорушення є: всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.

Відповідно до вимог статті 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення в першу чергу зобов`язаний з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, а також чи винна дана особа в його вчиненні і чи підлягає вона адміністративній відповідальності, і лише після цього вирішувати питання про можливість накладення адміністративного стягнення.

Положеннями частини сьомої статті 294 КУпАП передбачено, що апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Апеляційний суд може дослідити нові докази, які не досліджувалися раніше, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до місцевого суду або необґрунтованим відхилення їх місцевим судом.

Статтею 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (ст. 252 КУпАП).

Відповідно до положень п. п. 1.1, 1.3 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, ці Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Згідно із пунктом 2.5 Правил дорожнього руху України водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Законодавець саме з метою забезпечення безпеки дорожнього руху, життя та здоров`я його учасників, поклав на водіїв транспортних засобів додаткові обов`язки, зокрема, пройти на вимогу працівника поліції в установленому порядку огляд для визначення стану сп`яніння.

Відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП настає, зокрема, за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Відповідно до змісту статті 266 КУпАП та Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства охорони здоров`я України 09 листопада 2015 року № 1452/735 (далі Інструкція), огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України (далі поліцейський) є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.

Ознаками алкогольного сп`яніння відповідно до пункту 3 Розділу І Інструкції є: запах алкоголю з порожнини рота, порушення координації рухів; порушення мови, виражене тремтіння пальців рук, різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя, поведінка, що не відповідає обстановці.

Із аналізу вказаних норм слідує, що підставою для проведення огляду водія транспортного засобу на стан сп`яніння є наявність у поліцейського підстав вважати, що водій перебуває у такому стані на основі виявлених ознак сп`яніння.

Відповідно до пункту 6 Розділу І Інструкції огляд на стан сп`яніння проводиться:

- поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом (далі спеціальні технічні засоби);

- лікарем закладу охорони здоров`я (у сільській місцевості за відсутності лікаря фельдшером фельдшерсько-акушерського пункту, який пройшов спеціальну підготовку).

Згідно із вимогами пункту 7 Розділу І Інструкції у разі відмови водія транспортного засобу від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу або його незгоди з результатами огляду, проведеного поліцейським, такий огляд проводиться в найближчому закладі охорони здоров`я, якому надано право на його проведення відповідно до статті 266 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

За частиною 2 статті 266 КУпАП огляд водія (судноводія) на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення.

В результаті дослідження матеріалів справи в ході апеляційного розгляду встановлено такі обставини.

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення ААД №650953, 29 лютого 2024 року, о 15:17 год., в с. Росоша по вул. Вилянській, водій ОСОБА_1 керував мінітрактором з причіпом, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан алкогольного сп`яніння зі згоди водія проводився у встановленому законодавством порядку із застосуванням спеціального технічного приладу «Алкофор 507», результат 1,27 проміле, тест №00006, чим порушив вимоги п. 2.9а Правил дорожнього руху, за що відповідальність передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП. Від керування транспортним засобом відсторонений шляхом передачі тверезому водію.

Згідно Акту огляду на стан сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів огляд ОСОБА_1 був проведений у зв`язку з виявленими ознаками: різкий запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови та порушення координації рухів. Результат огляду на стан сп`яніння: проба позитивна, результат 1,27 проміле. З результатами огляду ОСОБА_1 погодився, про що поставив підпис у відповідній графі.

Із Направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції слідує, що ОСОБА_1 направлявся на огляд до Гайсинської ЦРЛ. У результаті огляду, проведеного поліцейським, виявлені ознаки сп`яніння: різкий запах алкоголю з порожнини рота, тремтіння рук, невиразне мовлення. Огляд проводився за допомогою пристрою «Алкофор 507», Результат огляду позитивний, результат 1,27 проміле.

До матеріалів справи долучено диск із відеозаписами з нагрудної камери поліцейського.

На першому відеозаписі тривалістю з 15:17:06 год. по 15:27:05 год. зафіксовано момент зупинки працівниками поліції ОСОБА_1 , роз`яснення причин зупинки. Працівниками поліції висловлено підозру про вживання ОСОБА_1 алкоголю та запропоновано проїхати в медичний заклад для проходження огляду на стан сп`яніння. ОСОБА_1 заперечував факт вживання алкоголю та висловив бажання пройти огляд на стан сп`яніння на місці зупинки. Працівники поліції викликали інший патруль, у яких був в наявності алкотестер для проведення огляду на стан сп`яніння.

Другий відеозапис тривалістю з 15:27:06 год. по 15:37:05 год. містить відображення обставин справи, де на місце зупинки прийшла дружина ОСОБА_1 та повідомила, що останній вживав алкоголь, оскільки був на похороні, та просила відпустити чоловіка вказуючи на те, що їхати додому йому недалеко. Потім інший патруль привіз алкотестер. О 15 год. 36 хв. ОСОБА_1 продуває Драгер, результат 1,27 проміле.

Із третього відеозапису тривалістю 15:37:06 год. по 15:38:07 год. видно як поліцейський роз`яснює ОСОБА_1 допустиму норму алкоголю у водія та повторно озвучує результати проведеного огляду ОСОБА_1 . Повідомляє про складання протоколу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 . Останній жодної незгоди чи заперечень щодо результатів огляду не висловив.

На четвертому відеозаписі тривалістю з 16:03:47 год. по 16:04:40 год. зафіксовано факт ознайомлення ОСОБА_1 зі змістом протоколу про адміністративне правопорушення, підписання водієм протоколу та отримання ним копії протоколу про адміністративне правопорушення.

Відтак доводи апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи.

Щодо тверджень ОСОБА_1 про те, що мотоблок не є механічним транспортним засобом, а тому він не може бути притягнутий до відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП, то дані твердження є безпідставними з огляду на таке.

Механічний транспортний засіб це транспортний засіб, що приводиться в рух з допомогою двигуна. Цей термін поширюється на трактори, самохідні машини і механізми, а також тролейбуси та транспортні засоби з електродвигуном потужністю понад 3 кВт.

Визначення терміну «транспортний засіб» наведено в п.1.10 Правил дорожнього руху України, згідно з яким транспортний засіб - це пристрій, призначений для перевезення людей і (або) вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів. Тобто, проаналізувавши дану норму Правил, можна дійти висновку, що у випадку, коли мотоблок служить для перевезення осіб, зокрема і самого водія чи його вантажу, то в цьому випадку він є повноправним учасником дорожнього руху і вважається транспортним засобом, а тому особа, що керує таким транспортним засобом повинна нести відповідальність за керування ним у стані алкогольного сп`яніння. При цьому, чинне законодавство не містить вказівки на те, що пристрій визнається транспортним засобом лише у разі присвоєння йому номерного знаку та за наявності посвідчення водія у особи, яка ним керує.

Відповідно до роз`яснень Верховного Суду, викладених в постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду №278/3362/15-к від 01.03.18, будь-який транспортний засіб, що приводиться в рух за допомогою двигуна, незалежно від його робочого об`єму, належить до механічних транспортних засобів.

До того ж із долученого до справи відеозапису убачається, що мотоблок, яким керував ОСОБА_1 , укомплектований причепом, призначеним для перевезення людей і ( або ) вантажу, з облаштованим місцем для сидіння водія.

При цьому апеляційний суд зауважує, що на місці події ОСОБА_1 управляв мотоблоком не власною мускульною силою, не йшов поруч та не використовував у сільському господарстві, а сидів на водійському сидінні та рухався по проїзній частині.

Отже, ОСОБА_1 , керуючи вказаним транспортним засобом, був учасником дорожнього руху та був зобов`язаний керуватись Правилами дорожнього руху України.

Щодо посилань скаржника на те, що згідно із технічними характеристиками мотоблоку у нього відсутня гальмівна система, то апеляційний суд наголошує що вказана обставина в сукупності із перебуванням водія в стані алкогольного сп`яніння, додатково надає події підвищеної суспільної небезпечності, становить небезпеку дорожньому руху та несе загрозу для життя і здоров`я його учасників.

Доводи ОСОБА_1 про те, що долучений до матеріалів справи відеозапис не може бути доказом у справі є надуманими, оскільки долучений диск містить відеозаписи, які підтверджують факт вчинення водієм правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Відеозапис, долучений до матеріалів справи, апеляційний суд вважає належним та допустимим доказом та не бере до уваги покликання у апеляційній скарзі про те, що він не є безперервним. Так, відеозапис дійсно складається із окремих фрагментів, проте час початку та закінчення, а також зафіксовані обставини є послідовними та продовжуваними.

Крім того, такі доводи не можуть виключати наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та впливати на законність постанови, за наявності у справі інших належних та допустимих доказів, які в сукупності підтверджують факт керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння.

Твердження апелянта про складання протоколу про адміністративне правопорушення особою, яка не мала на це повноважень є помилковими, зважаючи на наступне.

Статтею 254 КУпАП передбачено, що про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності.

Згідно з пп. 1 п. 1 ч. 1 ст. 255 КУпАП У справах про адміністративні правопорушення, що розглядаються органами, зазначеними в статтях 218 - 221 цього Кодексу, протоколи про правопорушення мають право складати уповноважені на те посадові особи, зокрема, органів Національної поліції.

Матеріалами справи підтверджено, що протокол про адміністративне правопорушення складено уповноваженою на те посадовою особою інспектором СРПП відділення поліції №1 Гайсинського РУП ГУНП у Вінницькій області капітаном поліції Кулібабою О. Т. Підстав для сумнівів у його повноваженнях суд не має.

Окрім того, при зупинці, проходженні огляду на стан сп`яніння ОСОБА_1 не висловлював сумнівів про наявність повноважень працівників поліції на проведення вказаних дій, а чинне законодавство не містить вимог про долучення до матеріалів справи про адміністративне правопорушення документів, які підтверджують особу та повноваження поліцейського при складанні протоколу про адміністративне правопорушення.

Також апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про різницю між оригіналом протоколу про адміністративне правопорушення та його копією.

Так, із них дійсно вбачається наявність дописок у вигляді назви вулиці, де ОСОБА_1 був зупинений, а також відомості про передачу мотоблока тверезому водію. Однак дописування у протоколі таких відомостей жодним чином не впливає на зміст фабули інкримінованого ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, а тому враховуючи, що протокол є лише одним із доказів у справі про адміністративне правопорушення, у сукупності із іншими наявними у матеріалах справи доказами, протокол не може бути визнаний недопустимим доказом.

Твердження скаржника про те, що ОСОБА_1 не було вручено направлення про проходження медичного огляду на стан сп`яніння апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані, оскільки вказане направлення виписується для подання у медичну установу, вручення його копії водієві не передбачено Інструкцією.

Апеляційний суд також звертає увагу на те, що на а. с. 7 міститься довідка від 29 лютого 2024 року, відповідно до якої станом на вказану дату посвідчення водія на ім`я ОСОБА_1 у базі даних не рахується.

Щодо цього апеляційний суд зазначає таке.

Санкцією ч. 1 ст. 130 КУпАП передбачене адміністративне стягнення у вигляді накладення штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

Статтею 23 КУпАП визначено, що адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Відповідно до положень ст. 33 КУпАП стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України.

Згідно зі ст. 15 ЗУ «Про дорожній рух» право на керування транспортними засобами відповідної категорії підтверджується посвідченням водія транспортного засобу з установленим терміном дії. На території України відповідно до Конвенції про дорожній рух діють національні та міжнародні посвідчення водія. Порядок видачі, обміну та встановлення терміну дії таких посвідчень визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно із Порядком видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1993 року № 340, позбавлення водіїв права на керування транспортними засобами здійснюється відповідно до законодавства (п. 20).

Виходячи із системного аналізу зазначених норм, правова природа додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами не зводиться виключно до вилучення посвідчення водія та не вичерпується такою дією, а застосовується на певний період, тривалість якого визначається судом відповідно до санкції відповідної статті і полягає у забороні керувати транспортними засобами.

Позбавлення права керувати транспортними засобами має відповідати загальній меті будь-якого покарання, передбаченій ст. 23 КУпАП. У контексті питання, яке розглядається, особливої уваги набуває досягнення мети покарання щодо запобігання вчиненню нових правопорушень як особами, які вчинили адміністративні правопорушення, так і іншими особами, з дотриманням засади справедливості та принципу рівності всіх перед законом.

При цьому, слід звернути увагу на підвищену суспільну небезпечність дій осіб, які керують транспортними засобами, не маючи достатніх теоретичних і практичних знань та не отримавши у передбаченому законом порядку посвідчення водія, оскільки вірогідність настання дорожньо-транспортної пригоди у такому випаду є значно вищою, а тому попереджувальна мета додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами у такому випадку набуває особливого значення.

Каральна мета такого додаткового покарання досягається як безпосередньою забороною керувати транспортними засобами (позбавлення суб`єктивного права), так і покладенням на особу у зв`язку з цим уповноваженим органом з питань пробації певних обов`язків, а також роз`яснення особі наслідків невиконання покладених обов`язків та ухилення від відбування додаткового покарання.

Підхід щодо неможливості призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами особі, яка не отримувала посвідчення водія на право керування транспортними засобами, не відповідає засаді справедливості та принципу рівності всіх перед законом, а також нівелює попереджувальну мету покарання.

Враховуючи зазначене, особі, яку визнано винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, суд може призначити передбачене санкцією відповідної статті додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами незалежно від того, чи мала така особа на момент вчинення адміністративного правопорушення отримане у передбаченому законом порядку посвідчення на право керування транспортними засобами.

Така правова позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 04 вересня 2023 року у справі №702/301/20 та враховується апеляційним судом при розгляді цієї справи на підставі ч. 6 ст. 13 ЗУ «Про судоустрій та статус суддів», ч. 6 ст. 368 КПК України, якими визначено, що суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З урахуванням зазначеного, апеляційний суд наголошує, що при вирішенні питання про накладення адміністративного стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, не має жодного значення наявність або відсутність у особи, яка притягується до відповідальності, посвідчення на право керування транспортними засобами відповідної категорії.

За викладених обставин, протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 розглянутий судом першої інстанції на підставі наявних в матеріалах справи та досліджених в судовому засіданні доказів, які у своїй сукупності і взаємозв`язку, є достатніми для прийняття рішення про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Seryavin And Others V. Ukraine, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з`ясовані повно та об`єктивно, вина ОСОБА_1 доведена повністю, а його дії за ч. 1 ст. 130 КУпАП кваліфіковані правильно, тому твердження скаржника про відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, є надуманими та безпідставними.

Адміністративне стягнення, накладене на ОСОБА_1 в межах санкції ч. 1 ст. 130 КУпАП у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік, відповідає положенням ст. ст. 33-35 КУпАП щодо загальних правил накладення стягнень за адміністративні правопорушення.

Строки накладення адміністративного стягнення, передбачені ст. 38 КУпАП, не пропущені.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, тому її необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 245, 280, 294 КУпАП, суд апеляційної інстанції,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Теплицького районного суду Вінницької області від 17 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Вінницького

апеляційного суду В. В. Оніщук