Справа № 462/7802/21
ПОСТАНОВА

31 травня 2024 року суддя Залізничного районного суду м. Львова Бориславський Ю.Л. розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові подання провідного інспектора Залізничного районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» у Львівській області Баранецької Р.І., щодо вирішення питання про давність виконання судового рішення,

в с т а н о в и в:

провідний інспектор Залізничного районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» у Львівській області Баранецька Р.І. звернулася до суду із поданням для вирішення питання про давність виконання судового рішення, а саме: постанови Залізничного районного суду м. Львова від 17 грудня 2021 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч.1 ст. 183-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, якою на останнього накладено адміністративне стягнення у виді суспільно корисних робіт на строк 120 (сто двадцять) годин. Подання обґрунтувала тим, що ОСОБА_1 до виконання адміністративного стягнення не приступив, на виклики інспектора не з`являвся, за місцем реєстрації правопорушника не вдалось виявити. На підставі наведеного, просить вирішити питання про звільнення особи від відбування адміністративного стягнення у виді суспільно корисних робіт у зв`язку з закінченням строків давності виконання судового рішення.

Представник органу пробації та ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилися, про причини неявки суду не повідомили, хоча про час та місце розгляду справи судом повідомлялися належним чином, а їх неявка не перешкоджає розгляду подання по суті.

Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника.

Вивчивши матеріали справи, особову справу №04/2022, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Стаття 9 Конституції України встановлює, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України.

Стаття 2 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлює, що законодавство України про адміністративні правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України. Закони України про адміністративні правопорушення до включення їх у встановленому порядку до цього Кодексу застосовуються безпосередньо. Положення цього Кодексу поширюються і на адміністративні правопорушення, відповідальність за вчинення яких передбачена законами, ще невключеними до Кодексу. Зміни до законодавства України про адміністративні правопорушення можуть вноситися виключно законами про внесення змін до цього Кодексу та інших законів України, що встановлюють адміністративну відповідальність, та/або до законодавства України про кримінальну відповідальність, та/або до кримінального процесуального законодавства України. Питання щодо адміністративної відповідальності за порушення митних правил регулюються Митним кодексом України.

Згідно ст. 304 Кодексу України про адміністративні правопорушення, питання, пов`язані з виконанням постанови про накладення адміністративного стягнення, вирішуються органом (посадовою особою), який виніс постанову.

Відповідно до ст. 305 Кодексу України про адміністративні правопорушення, контроль за правильним і своєчасним виконанням постанови про накладення адміністративного стягнення здійснюється органом (посадовою особою), який виніс постанову, та іншими органами державної влади в порядку, встановленому законом.

Стаття 19 Законом України «Про міжнародні договори України» встановлює, що чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

У свою чергу, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У своєму поданні інспектор посилається на положення ч. 1 ст. 80 КК України, згідно якої особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки:

1) два роки - у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі;

2) три роки - у разі засудження до покарання у виді обмеження волі;

3) п`ять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі за нетяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше п`яти років за тяжкий злочин;

4) десять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років за тяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше десяти років за особливо тяжкий злочин;

5) п`ятнадцять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк більше десяти років за особливо тяжкий злочин.

Крім цього, заявником наведена практика ЄСПЛ, а саме рішення у справі «Надточій проти України».

Отже, оцінюючи релевантність згаданого рішення ЄСПЛ до даної справи, виходжу з наступних доводів та мотивів.

Вказане рішення стосувалося ввезення на митну територію України автомобіль (Audi-100), який був зареєстрований у Литві. Зокрема, 5 червня 2002 року за відсутності заявника Чернігівською митницею був складений протокол про порушення митних правил, оскільки заявник не вивіз зазначений автомобіль за митну територію України. 17 липня 2002 року Чернігівською митницею справа заявника була направлена до Новозаводського районного суду міста Чернігова. У супровідному листі зазначалось, що справа направляється до суду для вирішення питання щодо притягнення заявника до відповідальності за порушення статті 112 Митного кодексу. 12 серпня 2002 року суд розглянув справу за відсутності заявника. Справа була розглянута судом у той час коли заявник перебував під вартою. Заявнику було повідомлено про зазначену постанову суду адміністрацією установи з виконання покарань, яка отримала копію постанови 23 серпня 2002 року.

Крім цього, у наведеному рішенні, серед іншого, зазначено наступне:

« п. 21. Суд зазначає, що Уряд визнав карний кримінально-правовий характер Кодексу про адміністративні правопорушення, проте заперечував проти того, що Митний кодекс має аналогічний характер. На думку Суду, основною метою Митного кодексу дійсно є регулювання економічних питань, проте, якщо взяти до уваги положення цього кодексу, зазначені у розділі "Відповідне національне законодавство" (див. пункт 14 вище), Митний кодекс також регулює відносини, пов`язані з митними правопорушеннями. Суд звертає увагу на те, що розділ VII містить норми щодо контрабанди та посилання на кримінальне законодавство, а розділ VIII, положення якого застосовуються у справі заявника, стосується порушень митних правил. У цьому зв`язку необхідно зазначити, що у розділі 2 Кодексу про адміністративні правопорушення чітко визначається відповідальність за порушення митних правил, а стаття 139 Митного кодексу містить положення про адміністративні стягнення, такі як попередження, штраф та конфіскація. Останні два стягнення застосовуються за порушення митних правил згідно зі статтями 112 та 113 Митного кодексу. Ґрунтуючись на зазначеному вище, Суд не вбачає істотної різниці між Кодексом про адміністративні правопорушення, який, на думку Уряду, має карний кримінально-правовий характер, та розділом VIII Митного кодексу, який стосується окремих видів митних правопорушень, які також можна визначити як адміністративні правопорушення. Суд також не поділяє думки Уряду, що положення Митного кодексу, які застосовуються у справі заявника, пов`язані з договірними зобов`язаннями. Суд зазначає, що ці положення Митного кодексу безпосередньо поширюються на всіх громадян, які перетинають кордон та регулюють їх поведінку шляхом застосування стягнень (штраф та конфіскація), які є як покаранням, так і стримуванням від порушення. Таким чином, митні правопорушення, які розглядаються, мають ознаки, притаманні "кримінальному обвинуваченню" у значенні статті 6 Конвенції (див., mutatis mutandis, "Озтюрк проти Німеччини" (Ozturk v. Germany), рішення від 21 лютого 1984 року, Серія A N 73, п. 53). Що стосується покарання (конфіскація), яке фактично було застосовано до заявника, Суд зазначає, що таке стягнення передбачається двома кодексами - Кодексом про адміністративні правопорушення та Митним кодексом як вид покарання за вчинення правопорушень (основний або додатковий). В будь-якому випадку, незалежно від характеристики суті цього стягнення, факти свідчать, що заявник зазнав значної шкоди у зв`язку із застосуванням до нього цього стягнення (див. "Велч проти Сполученого Королівства" (Welch v. the United Kingdom), рішення від 9 лютого 1995 року, Серія A N 307-A, п. 34).

22. Таким чином, Суд вважає, що ця справа за своєю суттю є кримінальною, а також, що зазначені митні адміністративні правопорушення фактично мали кримінальний характер та повністю підпадають під гарантії статті 6 Конвенції.»

Отже, суддею у даній справі не ставиться під сумнів можливість застосування практики ЄСПЛ під час розгляду справ про адміністративні правопорушення. Більше того, суддя погоджується з тим, що справи про адміністративні правопорушення за своєю суттю можна віднести до кримінальних та вони підпадають під гарантії статті 6 Конвенції.

Водночас, застосування практики ЄСПЛ не повинно бути нерегульованим, зокрема під час застосування відповідної практики суд повинен оцінити та співставити суть правовідносин які вирішує він, з суттю та змістом питань які досліджував Європейський Суд. Неприйнятним, за переконанням суду, є необґрунтоване застосування такої практики, зокрема покладення в основу судового рішення окремих фраз, речень чи абзаців рішення ЄСПЛ без дослідження контексту самого рішення і питання яке вирішував Суд.

Отже, відповідна судова практика повинна враховуватись і оцінюватись на предмет її релевантності, тобто міри відповідності рішення завданню чи питанню яке вирішується у справі.

Не можна не відзначити, що у справі «Надточій проти України» не досліджувалось питання звільнення особи від відбування адміністративного стягнення, у зв`язку із закінченням двох річного строку давності виконання судового рішення.

Оцінюючи доводи наведені у поданні, суд також враховує, що посилюючись на положення ч. 1 ст. 80 КК України, представник органу пробації залишив поза увагою той факт, що положення частин 3 та 4 цієї ж статті Кримінального кодексу встановлюють наступне:

перебіг давності зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання. У цьому разі строки давності, передбачені пунктами 1-3 частини першої цієї статті, подвоюються. Перебіг давності переривається, якщо до закінчення строків, зазначених у частинах першій та третій цієї статті, засуджений вчинить новий злочин. Обчислення давності в цьому випадку починається з дня вчинення нового злочину.

У даному конкретному випадку встановлено, що правопорушник уникає виконання стягнення, жодних поважних причин таких дій ОСОБА_1 не встановлено і не наведено таких представником органу пробації. Більше того, саме стягнення накладене на ОСОБА_1 стосується правопорушення пов`язаного з уникненням виконання зобов`язання по сплаті аліментів, а у наведених матеріалах відсутні належні докази неможливості виконання постанови суду з поважних причин.

Статтею 325-4 КУпАП передбачені наслідки ухилення особи від відбування суспільно корисних робіт, де зазначено, що у разі ухилення особи від відбування адміністративного стягнення у виді суспільно корисних робіт вона підлягає притягненню до адміністративної відповідальності. У разі злісного ухилення особи від відбування адміністративного стягнення у виді суспільно корисних робіт вона підлягає притягненню до кримінальної відповідальності в порядку, встановленому законом.

Однак, органом пробації не виконано такі вимоги закону.

Крім цього, суд враховує, що згідно матеріалів особової справи №04/2022 вбачається, що за період з часу заведення особової справи щодо ОСОБА_1 15.02.2022 року і до звернення до суду із даним поданням, представники органу пробації лише перевірили адресу місця реєстрації правопорушника, здійснювали виклик такого та здійснювали виходи за даною адресою, однак не виявили правопорушника там, однак не вчинили усіх можливих дій, зокрема, не здійснили заходів щодо розшуку ОСОБА_1 .

Наведене вказує на необґрунтованість подання та відсутність законних підстав для його задоволення.

Таким чином, виходячи з вищенаведеного, приходжу до висновку, що у задоволенні подання слід відмовити.

Керуючись ст. 304 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд

п о с т а н о в и в :

відмовити у задоволенні подання провідного інспектора Залізничного районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» у Львівській області Баранецької Р.І., щодо вирішення питання про давність виконання судового рішення.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду через Залізничний районний суд м. Львова протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Суддя: Бориславський Ю. Л.