Справа №591/1407/24 Головуючий у суді 1-ї інстанції - Янголь Є. В.
Номер провадження 33/816/662/24 Суддя-доповідач Рунов В. Ю.
Категорія 124 КУпАП
ПОСТАНОВА

Іменем України

30 квітня 2024 року суддя Сумського апеляційного суду Рунов В. Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми справу про адміністративне правопорушення № 591/1407/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Зарічного районного суду м. Суми від 21.02.2024, якою

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканець АДРЕСА_1

визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП,

учасників провадження в справі про адміністративне правопорушення:

особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 ,

установив:

У поданій апеляційній скарзі особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_4 просить скасувати постанову судді та закрити провадження в справі, оскільки суд мав би застосувати положення ст. 20 КУпАП, так як ДТП сталося внаслідок інфаркту серця у нього, справа розглянута без його участі. Також просить поновити строк на апеляційне оскарження.

Постановою судді Зарічного районного суду м. Суми від 21.02.2024 ОСОБА_3 визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, і на нього накладене стягнення у виді штрафу в розмірі 850 грн. Стягнуто із ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 536,80 грн.

Згідно постанови судді, 07.02.2024 о 08:30 в м. Суми по вул. Харківська поблизу буд. 8, водій ОСОБА_3 керуючи т/з МАЗ 53371, д. н. з. НОМЕР_1 , втратив свідомість, внаслідок чого некерований автомобіль здійснив наїзд на припаркований автомобіль SKODA OCTAVIA, д. н. з. НОМЕР_2 та автомобіль CHEVROLET LACETTI, д. н. з. НОМЕР_3 , в результаті чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками, чим порушив п.п.2.3 «б», 12.2 ПДР.

Відповідно ч. 1 ст. 285 КУпАП, постанова оголошується негайно після закінчення розгляду справи і копія цієї постанови протягом трьох днів вручається або висилається особі, щодо якої її винесено, а згідно ч. 2 ст. 294 цього Кодексу постанова судді може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено. Апеляційна скарга подається до відповідного апеляційного суду через місцевий суд, який виніс постанову. Місцевий суд протягом трьох днів надсилає апеляційну скаргу разом із справою у відповідний апеляційний суд.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, та з боку держави не повинно чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Враховуючи, що ОСОБА_3 не був присутній під час прийняття суддею рішення 21.02.2024, а апеляційна скарга ним подана 05.04.2024, то строк на апеляційне оскарження судового рішення підлягає поновленню, оскільки цей строк пропущений з поважних (об`єктивних) причин.

Вислухавши доводи ОСОБА_3 , який підтримав апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи і дослідивши доводи поданої апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Справа розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на засадах рівності перед законом і судом, який розглядає справу. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (ст. 248, ч. 1 ст. 268 КУпАП). При цьому повістка вручається не пізніш як за три доби до дня розгляду справи в суді, в якій зазначається дата і місце розгляду справи (ч. 1 ст. 277-2 КУпАП), а згідно п. 3 ст. 278 КУпАП суддя при підготовці до розгляду справи вирішує, крім іншого, таке питання: чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду.

Однак вказані вимоги законодавства України про адміністративні правопорушення (ст. 2 КУпАП) не дотримані суддею суду першої інстанції і розгляд справи відбувся без участі ОСОБА_3 , який не був повідомлений належним чином про час і місце розгляду справи, що унеможливило ухвалення законного і обґрунтованого судового рішення через істотне порушення його особистих прав і законних інтересів. При цьому, в постанові судді зазначено, що ОСОБА_3 було подано заяву про розгляд справи у його відсутність, але що матеріалами справи не підтверджується.

Така засада судочинства як рівність всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в ч. 1 ст. 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного ч. 1 ст. 24 Основного Закону, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав (ст. 129 Конституції України, розділ I ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»), а тому суддею суду першої інстанції не дотриманий конституційний принцип, що «ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередньо участь у судовому процесі, або позбавлений такого права», який також знайшов своє закріплення у рішенні КСУ від 12.04.2012 № 9-рп/2012 (справа про рівність сторін судового процесу), де формулюючи незаперечне право особи на судову присутність, Суд керувався правовими постулатами «доброї совісті» (bonae fidei), оскільки для громадян не може бути жодних перешкод об`єктивного характеру, якщо відбувається розгляд в суді індивідуально-конкретної справи.

Присутність особи, яка має право брати безпосередньо участь і виступати у суді, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання, при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, у передбачений законом строк і порядок оскаржити постанову у справі, є невід`ємним правом на справедливий суд, гарантованого ст. 6 Конвенції, а для суддів усіх інстанції важливим елементом законного і справедливого правосуддя. Принцип рівності сторін у процесі у розумінні «справедливого балансу» між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 33 рішення ЄСПЛ від 27.10.1993 у справі «Домбо Бехер Б.В. проти Нідерландів» (Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands), заява № 14448/88); п. 38 рішення ЄСПЛ від 23.10.1996 у справі «Анкерль проти Швейцарії» (Ankerl v. Switzerland), заява № 17748/91). У іншій справі «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine), заява № 7460/03, п. 26 і 29 рішення від 15.05.2008), ЄСПЛ констатував, що «принцип рівності сторін один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. У провадженні, яке розглядається, важливі процесуальні гарантії були відсутні та що ці процесуальні недоліки, у світлі обставин справи, були достатньо серйозними, щоб піддати сумніву справедливість провадження. Відповідно було порушення п. 1 ст. 6 Конвенції».

Враховуючи вказані вище фактичні обставини справи у взаємозв`язку з положеннями ч. 1 ст. 268 КУпАП, виходячи із основних (загальних) засад судочинства, закріплених в Конституції України, ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» та інших нормативно-правових актах, в тому числі і з принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, апеляційний суд вважає, що суддею суду першої інстанції істотно порушені права та законні інтереси ОСОБА_3 , так як розгляд справи відбувся за відсутності належного повідомлення його про час і місце судового розгляду, що унеможливило ухвалення законного і обґрунтованого судового рішення через істотне порушення його особистих прав і законних інтересів. При цьому суд першої інстанції не був обмежений процесуальними строками накладення стягнення (ст. 38 КУпАП).

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суддею суду першої інстанції істотно порушені права та законні інтереси ОСОБА_3 , внаслідок чого постанова підлягає безумовному скасуванню через порушення норм процесуального права, а апеляційна скарга у цій частині задоволенню.

Разом з тим, під час апеляційного розгляду справи установлено, що 07.02.2024 о 08:30 в м. Суми по вул. Харківська поблизу буд. 8, водій ОСОБА_3 керуючи т/з МАЗ 53371, д. н. з. НОМЕР_1 , втратив свідомість, внаслідок чого некерований автомобіль здійснив наїзд на припаркований автомобіль SKODA OCTAVIA, д. н. з. НОМЕР_2 та автомобіль CHEVROLET LACETTI, д. н. з. НОМЕР_3 , в результаті чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками, чим порушив п. 2.3б, 12.3 ПДР, що крім протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД № 698877 від 07.02.2024, об`єктивно підтверджується схемою місця ДТП, показаннями самого ОСОБА_3 та письмовими поясненнями свідка ОСОБА_5 .

Адміністративна відповідальність за ст. 124 КУпАП, настає за порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження, крім іншого, т/з. Оскільки зазначена норма матеріального закону є бланкетною, тобто відсилає до інших нормативно-правових чи підзаконних нормативно-правових актів, які передбачають конкретні обов`язки учасників дорожнього руху, у тому числі осіб, які керують т/з, і встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, то у протоколі присутнє посилання на порушення водієм ОСОБА_3 вимог п. 2.3б, 12.3 ПДР, згідно яких для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом т/з і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки т/з або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що він не підлягає відповідальності за ст. 124 КУпАП згідно ст. 20 КУпАП, оскільки ДТП сталося через втрату ним свідомості, викликану інфарктом, то вони задоволенню не підлягають.

Відповідно ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

Адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків (ст. 10 КУпАП).

Адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити (ст. 11 КУпАП).

Таким чином, необхідною умовою притягнення до адміністративної відповідальності є наявність вини у особи, що вчинила адміністративне правопорушення.

Поряд із цим, законодавцем визначені певні умови, за яких особа не підлягає адміністративній відповідальності якщо особа діяла в стані крайньої необхідності, необхідної оборони або яка була в стані неосудності (ст. 17 КУпАП).

Зокрема, положеннями ст. 20 КУпАП визначено, що не підлягає адміністративній відповідальності особа, яка під час вчинення протиправної дії чи бездіяльності була в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії або керувати ними внаслідок хронічної душевної хвороби, тимчасового розладу душевної діяльності, слабоумства чи іншого хворобливого стану.

Варто зазначити, що за змістом конструкції ст. 20 КУпАП словосполучення «іншого хворобливого стану» розповсюджується не на будь-яку хворобу та вживається в контексті саме неосудності особи, тобто наявності у неї іншого певного психічного, душевного чи розумового хворобливого стану, через який особа під час вчинення протиправної дії чи бездіяльності не могла усвідомлювати свої дії або керувати ними.

Осудність є обов`язковою ознакою суб`єкта адміністративного правопорушення. Між осудністю й виною є тісний взаємозв`язок. Осудність, як і вина, це невід`ємний елемент складу адміністративного правопорушення, що характеризує його суб`єкт, а вина ознака складу, який характеризує суб`єктивну сторону.

Осудність, як і вина, характеризується певними ознаками: інтелектуальними й вольовими. Вольова ознака юридичного критерію неосудності нездатність особи під час вчинення адміністративного правопорушення керувати своїми діями (бездіяльністю) означає нездатність людини діяти з своєї волі, відповідно до своїх уявлень, переконань, нездатність утриматися від імпульсивних, мимовільних й інших подібних діянь. Інтелектуальна ознака юридичного критерію неосудності означає нездатність особи під час адміністративного правопорушення усвідомлювати фактичний характер і суспільну шкідливість вчинюваних діянь (бездіяльності) та їх наслідків.

У разі встановлення зазначених у ст. 20 КУпАП обставин склад правопорушення буде відсутній через вчинення відповідного діяння чи допущення бездіяльності особою, яка не є суб`єктом.

Разом з тим, у матеріалах цієї справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про наявність обставин, що виключають адміністративну відповідальність ОСОБА_3 у зв`язку із перебуванням ним у стані неосудності в момент вчинення ДТП, оскільки не встановлено, що втрата ним свідомості під час керування т/з була викликана його хронічною душевною хворобою, тимчасовим розладом душевної діяльності, слабоумства тощо, які б вплинули на його здатність під час вчинення правопорушення керувати своїми діями згідно вимог ПДР, а також усвідомлювати фактичний характер і суспільну шкідливість вчинюваних ним діянь та їх наслідків.

Навпаки, з матеріалів вбачається, що 16.09.2022 ОСОБА_3 прийнятий на посаду водія автотранспортних засобів із проведенням вступного інструктажу з охорони праці, а 07.02.2024 згідно подорожнього листа вантажного автомобіля ОСОБА_3 за станом здоров`я був допущений до управління. При цьому необхідно зауважити, що відповідно до чинного законодавства у сфері безпеки дорожнього руху водіям забороняється керувати т/з у хворобливому стані, який може викликати втрату свідомості, що не усуває адміністративної відповідальності.

Слід наголосити на тому, що суб`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, визначається складністю об`єктивної сторони, яка характеризується діянням, наслідками та причинним зв`язком між ними. У зв`язку з цим психічне ставлення особи слід визначати як до факту порушення правил, так і до наслідків цього порушення. Порушення правил може бути вчинене з прямим умислом або з необережності, а до наслідків порушення може бути тільки необережність. У цілому це правопорушення визнається необережним.

В даній справі встановлено, що ОСОБА_3 вчинив правопорушення в стані необережності, тобто він або передбачав можливість настання шкідливих наслідків через керування ним т/з у хворобливому стані, але легковажно розраховував на їх відвернення, або не передбачав можливості настання таких наслідків, хоч повинен був і міг їх передбачити, що в будь-якому випадку свідчить про наявність в його діях складу правопорушення.

Таким чином, не виходячи за межі зазначених у протоколі обставин, апеляційний суд приходить до переконання, що протокол про адміністративне правопорушення разом з іншими дослідженими в судовому засіданні доказами, наведеними вище, у своїй сукупності та взаємозв`язку є достатніми для прийняття рішення про доведеність вини ОСОБА_3 у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, оскільки останній порушив п. п. 2.3б, 12.3 ПДР, тому після скасування постанови апеляційний суд вважає за необхідне прийняти нову постанову, якою ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні цього правопорушення.

При накладенні стягнення на ОСОБА_3 суд апеляційної інстанції відповідно ст. 33 КУпАП враховує характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь його вини, та, виходячи з наявності альтернативних стягнень у санкції ст. 124 КУпАП, приходить до висновку, що для виховання ОСОБА_3 і запобіганню вчинення ним нових правопорушень на нього має бути накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Крім того, на підставі ст. 40-1 КУпАП з ОСОБА_3 необхідно стягнути на користь держави судовий збір.

Керуючись ст. 294 КУпАП,

постановив:

Поновити ОСОБА_6 строк на апеляційне оскарження постанови судді Зарічного районного суду м. Суми від 21.02.2024.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову судді Зарічного районного суду м. Суми від 21.02.2024 відносно ОСОБА_7 скасувати через порушення суддею суду першої інстанції норм процесуального права та прийняти нову постанову.

ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накласти на нього стягнення у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь держави судовий збір в розмірі 605,60 грн.

Штраф має бути сплачений не пізніш як через 15 днів з дня вручення постанови про накладення штрафу і вноситься в установу банку України.

У разі несплати штрафу в установлений строк постанова надсилається для примусового виконання до органу державної виконавчої служби за місцем проживання, роботи або за місцезнаходженням майна в порядку, встановленому законом.

У порядку примусового виконання постанови стягується:

- подвійний розмір штрафу, зазначеного у постанові;

- витрати на облік правопорушення, розмір яких визначається Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя В. Ю. Рунов