Номер провадження: 33/813/363/24
Номер справи місцевого суду: 502/981/23
Головуючий у першій інстанції Маслеников О. А.
Доповідач Толкаченко О. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.04.2024 року м. Одеса

Суддя Одеського апеляційного суду Толкаченко О.О., за участю секретаря судового засідання Тьосової Я.В., захисника Мевліда Д.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника Мевліда Д.М., на постанову Кілійського районного суду Одеської області від 16 листопада 2023 року,

ВСТАНОВИВ:

зазначеною постановою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 .

визнаний винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн. з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

Стягнутий судовий збір в сумі 536 грн. 80 коп.

Обставини справи встановлені судом першої інстанції

Постановою суду першої інстанції встановлено, що водій ОСОБА_1 27.05.2023 р. о 01:40 керував по вул. Кубишкіна в м. Кілія Одеської області автомобілем «Volkswagen Golf» реєстраційний номер НОМЕР_1 у стані алкогольного сп`яніння, що підтверджується висновком щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння, згідно якого встановлено факт перебування відповідного водія у стані алкогольного сп`яніння з результатом 1,96 ‰.

Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п.2.9а Правил дорожнього руху України, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнені доводи особи, яка її подала

Не погодившись із зазначеною постановою захисник Мевлід Д.М., в інтересах особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просив постанову суду скасувати та закрити провадження у справі на підставі п.1) ст.247 КУпАП.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що:

1)справа про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 надійшла до суду за ч.2 ст.130 КУпАП, згодом після належного оформлення за ухвалою суду, знову дії ОСОБА_1 кваліфіковано за ч.2 ст.130 КУпАП, а після рапортом зазначено кваліфікувати за ч.1 ст.130 КУпАП, що на думку захисника свідчить про порушення порядку оформлення матеріалів про вчинення адміністративного правопорушення;

2)суд першої інстанції вийшов за межі пред`явленого ОСОБА_1 обвинувачення та самостійно кваліфікував його дії за ч.1 ст.130 КУпАП, однак не перекваліфікував, оскільки протокол був складений за ч.2 ст.130 КУпАП;

3)з відеозапису неможливо встановити, що це автомобіль ОСОБА_1 , і що він ним керує;

4)з відеозапису убачається, що ОСОБА_1 не керував транспортним засобом, а лише знаходився біля нього, біля своєї домівки;

5)з відеозапис не спростовує використання працівниками поліції алкотестера вже з надітим мундштуком;

6)ОСОБА_1 не підтверджував факт вживання алкоголю, а сказав, що вживав пиво, яке могло бути і безалкогольним.

7)З відеозапису убачається, що ОСОБА_1 висловив вимоги скористатися послугами адвоката, однак йому було відмовлено працівниками поліції, з огляду на комендантську годину;

8)суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про допит свідка ОСОБА_2 ..

За таких обставин захисник просив викликати та допитати під час апеляційного розгляду свідка ОСОБА_2 .

Позиції учасників апеляційного розгляду

Під час апеляційного розгляду захисник Мевлід Д.М. підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Заслухавши захисника Мевліда Д.М. , дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, та, перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції

Відповідно ст.245 КУпАП, провадження по справам про адміністративні правопорушення повинно бути засновано на своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванню обставин справи та вирішення її в точній відповідності з законом.

Згідно з ст.280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Оцінка доказів, відповідно до ст.252 КУпАП, здійснюється за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності.

З матеріалів справи убачається, що при її розгляді суд першої інстанції дотримався вимог статей 245, 252 КУпАП, повно та об`єктивно розглянув справу і прийняв обґрунтоване рішення про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Згідно з ч.7 ст.294 КпАП України, апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.

Дослідивши оскаржену постанову, апеляційний суд дійшов висновку про те, що вона є обґрунтованою, належним чином вмотивованою, а отже і законною.

Так, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 200163 від 27.05.2023 року, встановлено факт порушення водієм ОСОБА_1 п.2.9а) Правил дорожнього руху України, а саме, що останній 27.05.2023 р. о 01:40 керував по вул. Кубишкіна в м. Кілія Одеської області автомобілем «Volkswagen Golf», реєстраційний номер НОМЕР_1 у стані алкогольного сп`яніння.

Крім того, винуватість ОСОБА_1 підтверджується висновком щодо результатів медичного огляду на стан сп`яніння. Результат 1,96 ‰ проміле.

Також, суд першої інстанції на підтвердження винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, дослідив: рапорти поліцейського про затримання транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 , який не зупинився на вимогу поліцейського про зупинку, протокол про адміністративне правопорушення ДПР18 № 2000164 та постанову судді від Одеського апеляційного суду від 15.09.2023 р., якою залишено без змін постанову Кілійського районного суду Одеської області про притягнення ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 122-2 КУПАП.

Крім того, суд першої інстанції дослідив документи, долучені до матеріалів справи про адміністративне правопорушення за клопотанням захисника: направлення, складене працівниками поліції для проходження ОСОБА_1 огляду на стан сп`яніння в закладі охорони здоров`я, акт медичного огляду ОСОБА_1 , документи, що підтверджують право лікаря на проведення огляду особи на стан сп`яніння, документи (сертифікат) на прилад, який використовувався відповідним медичним закладом для проведення огляду ОСОБА_1 на стан алкогольного сп`яніння; відповідь Державної служби України з лікарських засобів за контролю за наркотиками стосовно відсутності інформації щодо приладу «Алкофор 105».

З огляду на викладене, апеляційний суд погоджується з думкою суду першої інстанції про те, що аналіз перевірених і оцінених доказів переконливо свідчать, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, чим порушив пункт 2.9 (а) Правил дорожнього руху України, винуватість його доведена і він повинен нести адміністративну відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП, виходячи з наступного.

Разом з тим, суд першої інстанції вказав на те, що диспозиція даної норми закону є бланкетною, тобто відсилає до інших нормативно-правових чи підзаконних нормативно-правових актів, які передбачають конкретні обов`язки учасників дорожнього руху, в тому числі осіб, які керують транспортними засобами, і встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, та кореспондується в даному конкретному випадку з вимогами п. 2.9 ПДР України (а), згідно яких водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебувати під впливом наркотичних чи токсичних речовин, а також під впливом лікарських препаратів, що знижують швидкість реакції і увагу; водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного сп`яніння.

Установленим порядком проходження медичного огляду є визначена у ст. 266 КУпАП, розділі Х "Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі" (затверджена наказом МВС 07.11.2015 № 1395, зареєстрована в МЮ 10.11.2015 № 1408/27853), розділах І-ІІІ "Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції" (затверджена спільним наказом МВС та МОЗ 09.11.2015 № 1452/735 та зареєстрована в МЮ 11.11.2015 за № 1413/27858) і п.п.3-8 "Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду" (затверджений постановою КМУ 17.12.2008 № 1103, з послідуючими змінами), процедура направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння і безпосередньо порядок проведення такого огляду.

Згідно з п.п. 3-7 Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, огляд водія на стан сп`яніння проводиться поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом; лікарем закладу охорони здоров`я (в сільській місцевості за відсутності лікаря-фельдшером фельдшерсько-акушерського пункту, який пройшов спеціальну підготовку). Огляд на місці зупинки транспортного засобу проводиться у присутності двох свідків. Результати огляду, проведеного поліцейським, зазначаються в акті огляду, форма якого затверджується МОЗ за погодженням з МВС. У разі встановлення стану сп`яніння результати огляду, проведеного поліцейським, зазначаються в протоколі про адміністративне правопорушення, до якого долучається акт огляду. Акт огляду на стан сп`яніння за результатами такого огляду, проведеного поліцейським, складається у двох примірниках, один з яких вручається водію, а другий залишається в поліцейського та/або долучається до протоколу про адміністративне правопорушення в разі встановлення стану сп`яніння. Підтвердження стану сп`яніння в результаті огляду та згода водія транспортного засобу з результатами такого огляду є підставою для його притягнення згідно із законом до відповідальності. Водій транспортного засобу, що відмовився від проведення огляду на місці зупинки транспортного засобу або висловив незгоду з його результатами, направляється поліцейським для проведення огляду до відповідного закладу охорони здоров`я. Поліцейський забезпечує проведення огляду водія транспортного засобу в закладі охорони здоров`я не пізніше ніж протягом двох годин з моменту виявлення відповідних підстав.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вказані вимоги, встановлені КУпАП та вищенаведеними підзаконними нормативно-правовими актами при складанні протоколу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 працівниками поліції були дотримані.

За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що у матеріалах справи про адміністративне правопорушення наявні належні та допустимі докази вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

До вказаного висновку суд першої інстанції дійшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі "Бочаров проти України" від 17.03.2011 року (остаточне - 17.06.2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що "Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (див. рішення від 18.01.1978 року у справі "Ірландія проти Сполученого Королівства"). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі "Салман проти Туреччини")".

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що лікар-нарколог використав не дозволений прилад під час проведення огляду ОСОБА_1 , апеляційний суд вважає необґрунтованими з таких підстав.

Так, Законом України «Про метрологію та метрологічну діяльність», який набрав чинності 01.01.2016, засоби вимірювальної техніки, які застосовуються у сфері законодавчо регульованої метрології, є законодавчо регульованими засобами вимірювальної техніки. До таких засобів вимірювальної техніки відносяться і вимірювачі вмісту алкоголю в крові та повітрі, що видихається. Частиною 1 статті 17 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» встановлено, що законодавчо регульовані засоби вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, підлягають періодичній повірці та повірці після ремонту. Законом України «Про метрологію та метрологічну діяльність» не встановлено вимог до законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, що вже перебувають в експлуатації, пов`язаних з наявністю чинних сертифікатів відповідності засобів вимірювальної техніки затвердженому типу.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що висновок, про перебування ОСОБА_1 у стані алкогольного сп`яніння лікарем зроблено також з урахуванням його обстеження, та ознаки сп`яніння зафіксовано у відповідному акті огляду, а саме: підвищений кров`яний тиск, хитка хода, сильний запах алкоголю з порожнини рота, рухи з промахуванням, розширені зіниці.

Крім того, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно тверджень захисника про незабезпечення ОСОБА_1 можливості реалізувати право на безоплатну правничу допомогу слід звернути увагу на положення п.п. 3, 4. ст. 14 Закону України «Про безоплатну правничу допомогу», згідно яких суб`єктами права на безоплатну вторинну правничу допомогу є: особи, до яких застосовано адміністративне затримання, - на правничі послуги, передбачені пунктами 1 і 3 частини другої статті 13 цього Закону; особи, до яких застосовано адміністративний арешт, - на правничі послуги, передбачені пунктами 1 і 3 частини другої статті 13 цього Закону; ОСОБА_1 до таких осіб не відносився, отже, права на безоплатну правничу допомогу не мав і поліцейському клопотання про бажання скористатись послугами запрошеного ним особисто захисника - не заявляв, отже, жодних порушень законодавства з цього приводу поліцейським допущено не було.

Також, апеляційний суд вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не керував транспортним засобом, оскільки даний факт встановлений постановою судді в іншій справі про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122-2 КУпАП, яка залишена без змін за наслідком перегляду в апеляційному порядку.

Щодо інших доводів, на які посилався захисник Мевлід Д.М., апеляційний суд зазначає про таке.

Обов`язок суду мотивувати прийняття або відхилення доводів сторін полягає у відображенні в судовому рішенні висновків суду про те, що саме дало йому підстави прийняти та/чи відхилити аргументи сторін, з посиланням на з`ясовані у справі обставини та норми матеріального чи процесуального права, що підлягають застосуванню до правовідносин, що склались.

Згідно зі статтею 17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі Хаджинастасіу проти Греції національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Кузнецов та інші проти Російської Федерації зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи Серявін та інші проти України, Проніна проти України), з якої випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, зокрема, відповідно до п. 58 Рішення ЄСПЛ по справі "Серявін та інші проти України" (Заява N 4909/04) від 10 лютого 2010 року визначено, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Роуз Торія проти Іспанії, параграфи 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (рішення у справі Хірвісаарі проти Фінляндії, параграф 32).

Зазначені тези знаходять своє підтвердження і у Постанові Верховного суду від 28 березня 2017 року по справі №800/527/16.

У пункті 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що обов`язок судів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду від 23.12.2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» встановлено, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим ст.cт.283, 284 КУпАП. В ній, зокрема, необхідно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що зібрані у справі докази повністю та беззаперечно підтверджують вину ОСОБА_1 в порушенні ним вимог пункту 2.9 а) Правил дорожнього руху України за що передбачена адміністративна відповідальність за ч.1 ст.130 КУпАП.

Відповідно до ст.23 КУпАП, адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Положеннями ст.33 КУпАП передбачено, що при накладені стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують та обтяжують відповідальність.

Апеляційний суд вважає, що адміністративне стягнення ОСОБА_1 було накладене судом першої інстанції з дотриманням вимог статей 23, 33 КУпАП в межах санкції ч.1 ст.130 КУпАП.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга захисника Мевліда Д.М. є необґрунтованою та не підлягає задоволенню, а постанова суду першої інстанції, в свою чергу, є законною та обґрунтованою, у зв`язку із чим відсутні підстави для її скасування або зміни.

Відповідно до п.1) ч.8 ст.294 КУпАП за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін.

Керуючись статтями 293, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника Мевліда Д.М. - залишити без задоволення.

Постанову Кілійського районного суду Одеської області від 16 листопада 2023 року, якою ОСОБА_1 визнаний винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення і оскарженню не підлягає.

Суддя Одеського апеляційного суду О.О. Толкаченко