ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 317/1323/24

Провадження № 3/317/927/2024

17 квітня 2024 року м. Запоріжжя

Суддя Запорізького районного суду Запорізької області Каряка Д.О., розглянувши матеріали справи про адміністративне правопорушення, які надійшли з Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області, про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, військовослужбовця ВЧ НОМЕР_1 , техніка роти, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше притягався до адміністративної відповідальності,

за правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 126 КУпАП, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серія ААД № 592654 від 01.03.2024, встановлено, що 01.03.2024 р. о 15:20 год. водій ОСОБА_1 , будучи особою, яку протягом року було піддано адміністративному стягненню за ч. 4 ст. 126 КУпАП, повторно протягом року керував транспортним засобом «FORD» номерний знак ( НОМЕР_2 у Запорізькому районі в с. Новостепнянське вул. Гагаріна, без водійського посвідчення, тим самим порушив вимоги п.2.1 «а» Правил дорожнього руху України, за що передбачена відповідальність за ч. 5 ст. 126 КУпАП.

18.03.2024 р. на адресу суду надішли письмові пояснення командира роти вогневої підтримки 2-го батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , по факту вчиненого ОСОБА_1 правопорушення, які просив долучити до матеріалів справи та просив не притягувати ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності на підставі ст. 18 КУпАП, оскільки останній діяв у стані крайньої необхідності. У вказаних поясненнях зазначив про те, що з зважаючи на невідкладну необхідність застосування автотранспортного засобу «FORD» номерний знак НОМЕР_2 , для виконання бойового завдання по забезпеченню національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації в Запорізькій області, ним, як командиром роти, був відданий усний наказ про переміщення вказаного транспортного засобу через м. Оріхів Запорізької області на бойові позиції їхньої роти. З огляду на неукомплектованість роти вогневої підтримки особовим складом та складну бойову обстановку, єдиним військовослужбовцем, який мав виконати наказ, виявися технік роти ОСОБА_1 .

В судове засідання ОСОБА_1 не з`явився, подавши до суду 26.03.2024 р. письмові пояснення в яких зазначив, що подані командиром роти вогневої підтримки 2-го батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 письмові пояснення щодо обставин правопорушення він підтримує та просить задовольнити. Також зазначив про розгляд справи без його участі.

Дослідивши матеріали справи, подані письмові пояснення, суд прийшов до наступних висновків.

Відповідно до ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Згідно ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 18 КУпАП, не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

У разі вчинення особою діяння у стані крайньої необхідності така особа не лише звільняється від адміністративної відповідальності, а такі дії взагалі не розглядаються як адміністративне правопорушення, оскільки в діянні немає ознаки вини.

Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам. Якщо загроза охоронюваним інтересам може виникнути в майбутньому, діяння не може вважатися таким, що вчинено у стані крайньої необхідності. На це прямо вказують слова тексту статті «для усунення небезпеки, яка загрожує». Однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.

Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається.

Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.

Підставою крайньої необхідності є небезпека інтересам, які охороняються адміністративним законодавством. Ця небезпека може бути викликана: 1) протиправними діями людини: 2) діями тварин; 3) природними явищами; 4) джерелом підвищеної небезпеки (технічними та транспортними засобами) тощо. Крім того, крайню необхідність можна визнати правомірною лише при наступних обставинах (ознаках): - небезпека не може бути усунена іншим шляхом, окрім як заподіяння шкоди, тобто крайня необхідність є єдиним засобом захисту від небезпечних дій; - при крайній необхідності шкода завдається не джерелу небезпеки, а інтересам третіх осіб; - шкода, яка заподіюється при крайній необхідності, повинна бути меншою, ніж та, яка попереджена.

Відповідно до ст. 17 КУпАП особа, яка діяла в стані крайньої необхідності, необхідної оборони або яка була в стані неосудності, не підлягає адміністративній відповідальності.

Вчинення протиправного діяння в стані крайньої необхідності представляє собою дії правопорушника спрямовані на усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, встановленому порядку управління, але за умов, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунена іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю при вчинені дії особою у стані крайньої необхідності.

Дослідивши матеріали справи, письмові пояснення та враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 , який є військовослужбовцем, вчинено дії, які хоч і містять склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КпАП України, але такими визнаватися не можуть, оскільки були вчинені в стані крайньої необхідності, тобто виконання наказу командира роти, а тому у відповідності до п. 4 ст. 247 КУпАП справа підлягає закриттю через вчинення особою дій в стані крайньої необхідності (виконання військовослужбовцем наказу командира в умовах воєнного стану).

Керуючись ст. ст. 17, 18, 245, 247, 280, 283, 284, 287, 288, 289 КУпАП, суд

ПОСТАНОВИВ:

Провадження по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 5 ст. 126 КУпАП, закрити відповідно до п. 4 ст. 247 КУпАП, у зв`язку із вчиненням даного адміністративного правопорушення в стані крайньої необхідності.

Суддя: Д.О. Каряка