Справа № 127/7947/24
Провадження № 33/801/336/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бернада Є. В.
Доповідач: Береговий О. Ю.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2024 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Берегового О.Ю.,

за участі особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 ,

розглянув його апеляційну скаргу на постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 20 березня 2024 року у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 172-15 КУпАП,

встановив:

Згідно з протоколом про вчинення військового адміністративного правопорушення від 26 лютого 2024 року, старший солдат ОСОБА_1 , знаючи, що він повинен бути присутнім на ранковому шикуванні особового складу військової частини НОМЕР_1 , що дислокується в АДРЕСА_1 для проведення огляду, а також приступити до виконання своїх обов`язків згідно займаної посади, 20 лютого 2024 року о 09.00 год. був відсутній на ранковому шикуванні особового складу частини, а в подальшому не приступив до виконання своїх обов`язків, тим самим недбало поставився до обов`язків військової служби. В свою чергу, в порушення ст. 12 Статуту внутрішньої служби ЗСУ ОСОБА_1 командування військової частини НОМЕР_1 про причини невиконання обов`язків не доповів. І лише о 17.45 год. 20 лютого 2024 року ОСОБА_1 прибув до військової частини та почав виконувати посадові обов`язки, чим вчинив правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 172-15 КУпАП, тобто недбале ставлення військової службової особи до військової служби, вчинене в умовах особливого періоду.

Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 20 березня 2024 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 172-15 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн. на користь держави. Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір в дохід держави у сумі 605,60 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що вчинення ОСОБА_1 правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 172-15 КУпАП, підтверджується матеріалами справи.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, особа, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин вчинення адміністративного правопорушення просив оскаржувану постанову скасувати, а провадження у справі закрити на підставі п. 1 ч.1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що в фабулі протоколу про адміністративне правопорушення відсутня інформація щодо часу, місця вчинення інкримінованого правопорушення та не зазначено посаду, за якою було допущено порушення ОСОБА_1 службових обов`язків. Вказує, що протокол складено з порушенням ч.2 ст. 254 КУпАП пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту події, яка інкримінується. В протоколі відсутні дані, які б характеризували об`єктивну і суб`єктивну сторони адміністративного правопорушення та не зазначено усіх обов`язкових елементів правопорушення. Суд не взяв до уваги, що дії ОСОБА_1 помилково кваліфіковано за ч.2 ст. 172-15 КУпАП, а не за ст. 172-11 КУпАП. Вважає, що суд допустив порушення його конституційних прав та вдруге притягнув до адміністративної відповідальності. Крім того, справу розглянуто незаконним складом, оскільки інші судді були виключені з підстав «нарадча кімната», однак зазначені обставини не виключають участь суддів у розподілі справи.

Вивчивши матеріали справи, вислухавши особу, яка притягується до адміністративної відповідальності, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, співставивши їх з наявними в матеріалах справи доказами, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.ст. 245, 280 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, а орган чи посадова особа при розгляді справи про адміністративне правопорушення, з урахуванням положень, викладених у ст.ст. 251, 252 КУпАП, зобов`язаний з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи і, керуючись законом та правосвідомістю, оцінити докази за своїм внутрішнім переконанням в їх сукупності.

Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.

Вивченням матеріалів справи про адміністративне правопорушення встановлено, що суддя, діючи у відповідності до вимог ст. 245, 252, 280, 283 КУпАП, всебічно, повно та об`єктивно дослідив обставини вчиненого адміністративного правопорушення, докази, які містяться в матеріалах справи на предмет їх належності, достатності та допустимості, за результатами чого дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.172-15 КпАП України.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно ч. 1 ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до ст. 26 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (далі - Статут внутрішньої служби ЗСУ), затвердженого Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України», військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення та провини несуть з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України «Про оборону України» дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.

Згідно з ч. 4 ст. 15 КУпАП за вчинення військових адміністративних правопорушень військовослужбовці, а також військовозобов`язані та резервісти під час проходження зборів несуть відповідальність, передбачену главою 13-Б цього Кодексу, за умови, якщо ці правопорушення не тягнуть за собою кримінальну відповідальність.

Частиною 2 ст. 172-15 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за недбале ставлення військової службової особи до військової служби, якщо це діяння вчинене в умовах особливого періоду.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-15 КУпАП, полягає у недбалому ставленні військової службової особи до військової служби в умовах особливого періоду.

Недбалим ставленням до військової служби є несумлінне ставлення службової особи до покладених на неї службових обов`язків, що виявляється в їх невиконанні (бездіяльність) або у неналежному виконанні (дія).

Несумлінне ставлення до службових обов`язків характеризує об`єктивну сторону вчиненого і полягає в тому, що за наявності реальної можливості діяти так, як того вимагають інтереси служби, винний або взагалі не діє, або хоча і діє, але неналежним чином.

Статтями 11, 12, 16 Статуту внутрішньої служби ЗСУ передбачено, що кожний військовослужбовець зобов`язаний свято і непорушно додержуватись Конституції України та законів України, Військової присяги, відміно служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини третьої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).

Вимогами статті 1 Закону України «Про оборону України» та статей 1, 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до статей 200, 363 Статуту у військовій частині НОМЕР_2 встановлений розпорядок дня військової частини, згідно з яким визначено, що о 09.00 год. у рядового, сержантського та офіцерського складу контрактної служби починається ранковий огляд та о 18.00 год. проводиться вечірній огляд на загальному шикуванні особового складу військової частини.

Суб`єктом адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 172-15 КУпАП, є військові службові особи, якими згідно із ч. 12 ст. 6 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» вважаються військовослужбовці, які обіймають штатні посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов`язків, або які спеціально уповноважені на виконання таких обов`язків згідно із законодавством.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , є старшим солдатом та проходить військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_3 на посаді старшого механіка відділення розбирально-складальних робіт ремонтного взводу автомобільної техніки роти МТЗ та ремонту, при цьому до його обов`язків входить обслуговування технічки; ремонт обладнання; перевірка та діагностування технічних засобів.

Відтак, ОСОБА_1 є військовою службовою особою, а тому наявні підстави для висновку про те, що останній є суб`єктом інкримінованого адміністративного правопорушення.

Військова служба є державною службою особливого характеру (ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок військову службу») Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком (ст. 17 Конституції України).

Водночас, апеляційний суд акцентує увагу на тому, що правопорушення вчинене ОСОБА_1 в умовах особливого періоду, який до сьогодні триває.

Так, дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, апеляційний суд визнає, що винуватість ОСОБА_1 у вчиненні передбаченого ч. 2 ст. 172-15 КУпАП адміністративного правопорушення підтверджується сукупністю зібраних у справі, досліджених суддею місцевого суду та перевірених апеляційним судом доказів, а саме: протоколом про вчинення військового адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 172-15 КУпАП від 26 лютого 2024 року щодо ОСОБА_1 , складеним на підставі рапорту командира роти ОСОБА_2 , адресованого командиру ВЧ НОМЕР_1 (а.с.2-5, 20) та копіями матеріалів службового розслідування від 22 лютого 2024 року, які долучені до протоколу про адміністративне правопорушення (а.с. 8-29).

Таким чином, матеріалами справи підтверджуються обставини викладені в протоколі про адміністративне правопорушення щодо недбалого ставлення ОСОБА_1 до військової служби, вчиненого в умовах особливого періоду.

Доводи апелянта про те, що протокол про адміністративне правопорушення не може слугувати доказом вини особи у вчиненні правопорушення, безпідставні, оскільки прямо суперечать положенням ст. 251 КУпАП.

Відповідно до ст. 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.

Отже, питання наявності чи відсутності складу адміністративного правопорушення, за ознаками якого складений протокол, у діях конкретної особи, суд вирішує в межах протоколу, складеного відносно цієї особи, перевіряючи відповідність обставин, викладених у протоколі, фактичним обставинам провадження, на підставі доказів, зібраних органом, повноважним на складання протоколу.

Апеляційний суд встановив, що протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 відповідає вимогам ст. 254-256 КУпАП, його складено в присутності правопорушника, що підтверджується його підписом.

Зі змісту протоколу вбачається, що ОСОБА_1 роз`яснені його права, передбачені ст.63 Конституції України та ст.268 КУпАП. Також він зазначив, що ознайомлений зі змістом протоколу в повному обсязі, зауважень до протоколу не має, тобто реалізував своє процесуальне право на захист.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що ОСОБА_1 не був позбавлений можливості викласти у протоколі або окремо свої заперечення щодо викладених у протоколі фактів, при цьому ОСОБА_1 надав пояснення в яких вину свою визнав у повному обсязі та зазначив, що зауважень немає (а.с. 2).

Посилання апелянта на те, що стосовно нього було складено протокол про адміністративне правопорушення з порушенням вимог ч.2 ст. 254 КУпАП апеляційний суд також вважає безпідставними, оскільки зауваження апелянта, про те, що протокол повинен складатись не пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту виявлення особи, а в даному випадку з дати надання ним пояснень, а саме 20 лютого 2024 року є надуманими, оскільки тільки після з`ясування всіх обставин у справі та встановлення причетності особи до вчиненого правопорушення уповноважена особа складає протокол, тобто після виконання всіх необхідних процесуальних дій.

Складений протокол відповідає загальним положенням ст. 256 КУпАП, містить в собі всі необхідні реквізити, підписи посадових осіб, фабулу інкримінованого правопорушення, належним чином оформлені додатки, особисті пояснення ОСОБА_1 у яких він зазначив, що «20 лютого 2024 року об 09:00 год., не прийшов на ранкове шинкування ВЧ НОМЕР_1 та до 17:45 год. 20 лютого 2024 року не приступив до виконання своїх службових обов`язків без поважних причин. Вину визнав, щиро розкаявся», тому підстав вважати його недопустимим доказом апеляційний суд не вбачає.

За таких обставин, посилання в апеляційній скарзі на те, що протокол не відповідає вимогам ч. 2 ст. 254 КУпАП, не заслуговують на увагу.

Отже, протокол про адміністративне правопорушення та долучені до нього матеріали справи є належними та допустимими доказами у справі та вірно взяті до уваги судом в обґрунтування доведення винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.172-15 КУпАП.

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_1 на те, що він не може бути вдруге притягнутий до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, так як його було притягнуто до дисциплінарної відповідальності та оголошено догану, не є слушним, так як рішення дисциплінарного органу не має жодного правового відношення і значення для суду при розгляді справ про адміністративне правопорушення, на що також наголошено у правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2019 року ( справа №800/454/17).

Інші обставини, на які посилається апелянт свого підтвердження не знайшли, а тому його апеляція задоволенню не підлягає.

Таким чином, висновки суду першої інстанції, викладені у постанові, є обґрунтованими, належним чином вмотивованими та повністю відповідають фактичним обставинам справи.

При накладені адміністративного стягнення судом відповідно до вимог ст. 33 КУпАП, враховано характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Врахувавши вказані обставини суд призначив ОСОБА_1 адміністративне стягнення в межах санкції ч. 2 ст. 172-15 КУпАП, яке за своїм видом і мірою є справедливим.

Порушень застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права під час розгляду справи в суді першої інстанції, що є безумовною підставою скасування судового рішення, не встановлено.

З огляду на викладене, проаналізувавши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд першої інстанції з яким погоджується суд апеляційної інстанції, дійшов вірного висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-15 КУАП.

Доказів на спростування висновків місцевого суду апелянтом у апеляційній скарзі не наведено, матеріалами справи не встановлено, і в ході апеляційного розгляду не здобуто.

Враховуючи вищенаведене, оскаржувана постанова місцевого суду відповідає вимогам закону, підстав для її зміни чи скасування апеляційний суд не вбачає, у зв`язку із чим залишає цю постанову без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення,-

постановив:

Апеляційну скаргу особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 20 березня 2024 року у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 172-15 КУпАП залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Вінницького

апеляційного суду О.Ю. Береговий