П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М УКРА Ї Н И

Справа №378/18/24Головуючий у І інстанції: Галига І.О.
Провадження №33/824/2224/2024

10 квітня 2024 року суддя судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду Стрижеус А.М., розглянувши справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського районного суду міста Києва від 30 січня 2024 року у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , за статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення,-

В С Т А Н О В И В:

Постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 30 січня 2024 року ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП. Звільнено ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП за малозначністю, обмежившись усним зауваженням.

Не погодившись з прийнятою постановою, 21 лютого 2024 року ОСОБА_1 через суд першої інстанції подано апеляційну скаргу, в якій одночасно просить поновити строк на апеляційне оскарження постанови суду. Вказує, що з повним текстом постанови ознайомився 14 лютого 2024 року, коли отримав копію судового рішення.

Постановою Київського апеляційного суду від 04 березня 2024 рокувідмовлено ОСОБА_1 у поновленні строку на апеляційне оскарження постанови Дніпровського районного суду міста Києва від 30 січня 2024 року, апеляційну скаргу повернуто заявнику.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції, ОСОБА_1 , 06 березня 2024 року повторно подав на неї апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність постанови, просив її скасувати та прийняти нову постанову, якою ОСОБА_1 , визнати винним у вчиненні адміністративного правопорушення за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП.

В обґрунтування необхідності поновлення строку на оскарження постанови суду першої інстанції, апелянт посилався на те, що 30 січня 2024 року після оголошення постанови, йому було повідомлено про можливість отримати копію постанови не раніше ніж через 10 (десять) днів. Оскільки він був впевнений у результаті розгляду справи, то заперечень щодо такого часу на виготовлення тексту постанови для її отримання в нього не було. Окрім того, зазначає, що він не має юридичної освіти та про наявність реєстрів, де можна ознайомитися з текстами судових рішень він не був обізнаний. Враховуючи довіру до суду і рекомендацію судді про можливість отримання постанови після її виготовлення, а також завантаженість на роботі, отримати копію постанови до суду першої інстанції він прийшов 14 лютого 2024 року. Після отримання оскаржуваної постанови він з`ясував, що вказана постанова є суперечливою та порушує його права. 21 лютого 2024 року він подав апеляційну скаргу на постанову суду першої інстанції разом з клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, однак постановою Київського апеляційного суду від 04.03.2024 йому було відмовлено у поновленні строку на апеляційне оскарження з формальних причин та повернуто апеляційну скаргу без розгляду. Тому вважає, що він об`єктивно був позбавлений можливості звернутися до суду апеляційної інстанції в строк передбачений ч.1 ст. 294 КУпАП.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 квітня 2024 року, матеріали справи про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 за ст.124 КУпАП були передані головуючому судді Стрижеус А.М.

Ознайомившись з матеріалами справи, перевіривши доводи клопотання скаржниката подані ним докази, приходжу до висновку щодо відсутності підстав для задоволення клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, виходячи з наступного.

За загальним правилом, пропущений процесуальний строк підлягає поновленню, якщо причини його пропущення є поважними.

Відповідно до вимог ч.2 ст.294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п'ятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Отже, за вище наведеною нормою строк на подачу апеляційної скарги обчислюється не з моменту ознайомлення з постановою судді чи з моменту отримання її копії, а саме з моменту її винесення.

З матеріалів справи вбачається, що за результатами розгляду вказаної справи 30 січня 2024 року Дніпровським районним судом м. Києва прийнято постанову, якою ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Звільнено ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП за малозначністю, обмежившись усним зауваженням.

При цьому, матеріали справи про адміністративне правопорушення засвідчують, що її розгляд 30 січня 2024 року відбувався у присутності ОСОБА_1 , який висловлював позицію щодо складеного відносно нього протоколу.

Всупереч доводів викладених у клопотанні, як убачається з постанови суду першої інстанції, ОСОБА_1 був присутній при розгляді справи, знав про результати судового розгляду, міг ознайомитись із матеріалами справи чи заявити клопотання про отримання копії рішення, а тому доводи про те, про можливість отримати копію постанови не раніше ніж через 10 (десять) днів, є безпідставними.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини наголошує, що особа, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

В рішенні Європейського суду з прав людини від 29 жовтня 2010 року у справі «Устименко проти України» суд зазначив, що необґрунтоване поновлення строку оскарження остаточного рішення по справі зі спливом значного періоду часу без обґрунтованих підстав порушує принцип правової визначеності, і як наслідок тягне порушення ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Також в рішенні «Пономарьов проти України» суд звернув увагу на те, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип правової визначеності, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків.

Таким чином Європейський Суд з прав людини, рішення якого є джерелом права в Україні вважає, що поновлення судом пропущеного строку без наведення обґрунтованих причин порушує принцип правової визначеності, зокрема порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Процесуальний строк може бути поновлений лише за умови його пропуску з поважних причин. Поняття поважних причин пропуску строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд суду. При цьому під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежали від волевиявлення особи, пов'язані дійсно з істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали чи ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк.

Посилання заявника на юридичну необізнаність, завантаженість на роботі, не перебуває у площині поважних причин, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто такі, що не залежать від волевиявлення особи, пов`язані дійсно з істотними обставинами, перешкодами, труднощами, що унеможливлювали своєчасне звернення до апеляційної інстанції з апеляційною скаргою у визначений законом строк, не встановлено таких і апеляційним судом, що у своїй сукупності засвідчує відсутність поважних причин пропуску строку на оскарження.

У зв`язку з вищевикладеним, апеляційним судом поважних причин пропуску строку на оскарження постанови Дніпровського районного суду міста Києва від 30 січня 2024 року не встановлено, а тому в поновленні строку на оскарження зазначеної постанови ОСОБА_1 слід відмовити, а апеляційну скаргу, відповідно до вимог ст. 294 КУпАП, повернути апелянту.

При цьому слід роз'яснити, що повернення апеляційної скарги не позбавляє права повторно звернутися з апеляційною скаргою на дану постанову з вмотивованим клопотанням про поновлення строку на її апеляційне оскарження та з наданням належних доказів поважності причини пропуску строку на апеляційне оскарження.

Керуючись ст.294 КУпАП, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити ОСОБА_1 у поновленні строку на апеляційне оскарження постанови Дніпровського районного суду міста Києва від 30 січня 2024 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського районного суду міста Києва від 30 січня 2024 року повернути особі, яка її подає.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя А.М. Стрижеус