Номер провадження: 33/813/676/24
Справа № 507/1943/23
Головуючий у першій інстанції Вужиловський О. В.
Доповідач Котелевський Р. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.02.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду кримінальних справ Котелевського Р.І.,

за участю:

секретаря судового засідання Тьосової Я.В.,

захисника Опалько О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції між Одеським апеляційним судом та Любашівським районним судом Одеської області апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову судді Любашівського районного суду Одеської області від 30.10.2023 року, якою:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнаний винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП,

встановив:

Оскарженою постановою ОСОБА_1 визнаний винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, та на нього накладене адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1000 (однієї тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 17000 (сімнадцять тисяч) грн., з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік, а також стягнуто судовий збір у розмірі 536,80 грн.

Згідно з оскарженою постановою, ОСОБА_1 , 29.09.2023 року, о 21:59 год., на вул. Героїв України в смт. Любашівка Подільського району Одеської області, керував автомобілем «MITSUBISHI GALANT», номерний знак НОМЕР_1 , в стані алкогольного сп?яніння, огляд на стан алкогольного сп`яніння зі згоди водія проводився у встановленому законодавством порядку із застосуванням приладу «Drager», результат 0,38 ‰, чим порушив вимоги п.2.9 «а» Правил дорожнього руху України.

Не погоджуючись із постановою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на незаконність та необґрунтованість постанови, стверджує про неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та дослідженим доказам, просить скасувати постанову та прийняти нову, якою визнати його невинуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, та провадження у справі закрити, у зв`язку із відсутністю в його діях складу вказаного адміністративного правопорушення.

Апелянт вказує, що місцевий суд безпідставно притягнув його до адміністративної відповідальності, не врахував відсутність доказів керування ним транспортним засобом та відсутність доказів порушення ним Правил дорожнього руху, які б стали підставою для зупинки працівниками поліції його автомобіля. Звертає увагу на незабезпечення працівниками поліції проведення його огляду на стан алкогольного сп?яніння в медичному закладі, на чому він наполягав, а також вважає відеозапис неналежним доказом.

Також в апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить поновити строк на апеляційне оскарження постанови, посилаючись на те, що справа розглянута в місцевому суді за його відсутністю, копію постанови суду він не отримував, про її існування дізнався лише з повідомлення виконавчої служби.

Судовий розгляд в апеляційному суді проведено за відсутністю ОСОБА_1 , який будучи повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, до суду не з`явився, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав.

Захисник Опалько О.М. повідомив суду, що ОСОБА_1 сповіщений про розгляд справи, однак не має можливості з`явитися до суду, тому вважав можливим проводити розгляд справи за відсутності ОСОБА_1 .

За таких обставин апеляційний суд вважає, що на стадії апеляційного перегляду оскарженої постанови, судом були створені всі можливі та необхідні умови для реалізації права учасників справи на доступ до правосуддя.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.

В своїх рішеннях Європейський Суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Заслухавши захисника, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; вивчивши матеріали справи про адміністративне правопорушення та долучені докази; перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи; суд дійшов висновку про таке.

Щодо клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови, апеляційним судом встановлено таке.

Згідно положень ст. 294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, або якщо відмовлено у його поновленні.

Згідно матеріалів судової справи оскаржувана постанова ухвалена за результатами судового розгляду участі в якому ОСОБА_1 не приймав.

В матеріалах справи наявний супровідний лист про направлення судом копії постанови на адресу місця проживання ОСОБА_1 , однак відсутнє підтвердження про вручення та отримання її адресатом (а.с.14).

В клопотанні ОСОБА_1 вказує, що копію постанови не отримував, про її наявність дізнався із повідомлення виконавчої служби.

Матеріали справи на спростування вказаних доводів апелянта інформації не містять.

Апеляційна скарга на постанову судді першої інстанції подана ОСОБА_1 через Любашівський районний суд Одеської області 05.02.2024 року, що підтверджується штампом вхідної кореспонденції суду (вх.658/24) (а.с.17-24).

З урахуванням встановлених обставин, суд вважає за необхідне поновити строк на апеляційне оскарження та забезпечити особі, яка притягається до адміністративної відповідальності право на доступ до правосуддя.

Щодо доводів про незаконність та необґрунтованість постанови, апеляційним судом встановлено таке.

Відповідно до положень ст. 1 КУпАП, завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Згідно з положеннями ст. 280 КУпАП, суд, при розгляді справи про адміністративне правопорушення, крім іншого, зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» передбачено, що при розгляді справ зазначеної категорії необхідно з`ясовувати всі обставини, перелічені у ст.ст. 247, 280 КУпАП. Зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим ст.ст. 283, 284 КУпАП. У постанові, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Відповідно до вимог ч.1 ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ч. 7 ст. 294 КУпАП, апеляційний суд переглядає справу в межах доводів апеляційної скарги.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, апеляційний суд приходить до висновку, що постанова судді першої інстанції є обґрунтованою та такою, що прийнята з дотриманням вимог КУпАП, за результатами повного та всебічного дослідження доказів.

Так, згідно протоколу серії ААД №165959 від 29.09.2023 року, ОСОБА_1 , 29.09.2023 року, о 21:59 год., на вул. Героїв України, 67 в смт. Любашівка Подільського району Одеської області, керував автомобілем «MITSUBISHI GALANT», номерний знак НОМЕР_1 , в стані алкогольного сп?яніння, огляд на стан алкогольного сп`яніння зі згоди водія проводився у встановленому законодавством порядку із застосуванням приладу «Drager», результат 0,38 ‰, чим порушив вимоги п.2.9 «а» Правил дорожнього руху України.

Протокол про адміністративне правопорушення серії ААД №165959 від 29.09.2023 року ОСОБА_1 підписав, та зазначив свої пояснення «керував автомобілем «MITSUBISHI», номерний знак НОМЕР_1 , в обід випив 0,5л сидру, з продуттям алкотестеру «Драгер» згоден» (а.с.4).

Із відеозаписів реєстратора службового автомобіля та відеозапису нагрудних камер поліцейських вбачається рух автомобіля «MITSUBISHI», номерний знак НОМЕР_1 , його зупинка працівником патрульної поліції, перебування за кермом ОСОБА_1 , повідомлення останньому про наявність у нього ознак алкогольного сп`яніння, пропонування працівниками поліції ОСОБА_1 проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу та в медичному закладі. На відеозаписах зафіксовано добровільне проходження ОСОБА_1 огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу за допомогою приладу «Drager», показники якого зафіксували 0,38 ‰. При цьому, від проходження огляду на стан алкогольного сп?яніння в медичному закладі ОСОБА_1 відмовився.

Таким чином, слід констатувати, що з відеозаписів просліджується чітка послідовність подій, які відбувались 29.09.2023 року, зокрема рух автомобіля «MITSUBISHI», номерний знак НОМЕР_1 , перебування за його кермом ОСОБА_1 , проходження ним огляду на стан алкогольного сп`яніння та встановлений факт перебування водія в стані алкогольного сп`яніння.

З огляду на наведене відеозапис та результати газоаналізатора «Drager» беззаперечно підтверджують викладені в протоколі відомості та поза розумним сумнівом доводять вину правопорушника.

Апеляційний суд вважає, що зібрані у справі докази в їх сукупності відповідають критерію належності, допустимості та достатності для висновку про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Також апеляційний суд звертає увагу на поведінку ОСОБА_1 , зафіксовану на відеозаписах, який просив працівника поліції його відпустити, з урахуванням того, що він зізнався в порушенні правил дорожнього руху. Вказана поведінка свідчить про умисне намагання ОСОБА_1 уникнути адміністративної відповідальності.

Доводи апелянта про порушення судом його права на захист з посиланням на не повідомлення його про дату, час та місце розгляду справи, апеляційний суд визнає безпідставними, оскільки з протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що ОСОБА_1 був повідомлений про дату, час та місце судового розгляду під час складання працівниками поліції протоколу, що засвідчено його особистим підписом.

Апеляційний суд критично відноситься до доводів ОСОБА_1 стосовно відсутності доказів керування ним транспортним засобом, оскільки з долучених до проколу відеозаписів вбачається рух автомобіля «MITSUBISHI», номерний знак НОМЕР_1 , його зупинку та вихід ОСОБА_1 саме зі сторони водія. Крім того, із відеозапису вбачається, що ОСОБА_1 повідомив працівнику поліції, що їхав за дружиною, тобто підтвердив факт управління ним автомобілем.

Доводи апелянта про порушення порядку проведення огляду на стан алкогольного сп?яніння, а саме не проведення його огляду на стан алкогольного сп?яніння в медичному закладі, на чому він наполягав, апеляційний суд визнає неспроможними та такими, що спростовуються відеозаписами обставин події, відповідно до яких після проходження огляду з використанням газоаналізатору «Драгер», на пропозицію працівника патрульної поліції ОСОБА_1 відмовився від проходження огляду в медичному закладі.

Твердження апелянта щодо відсутності доказів порушення ним Правил дорожнього руху під час керування ним автомобілем, що були підставою для його зупинки працівниками поліції, не спростовують доведеності порушення ним п.2.9а ПДР України.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що апелянт фактично не заперечує того факту, що на відеозаписі зафіксований саме він за подій, які відбувались 29.09.2024 року, зокрема його спілкування з працівниками патрульної поліції з приводу його зупинки.

Апеляційний суд вважає, що об`єктивних даних зафіксованих на відео достатньо для підтвердження факту вказаних в протоколі обставин, та не вбачає підстав для визнання відеозапису неналежним та недопустимим доказом. За наведених обставин, даний доказ, з огляду на приписи ст.251 КУпАП, є належним та допустимим.

Будь-яких інших фактичних даних, які б спростовували чи ставили під сумнів достовірність відеозапису апелянтами не надано. Не встановлено таких даних і під час апеляційного розгляду справи.

При цьому, апеляційний суд наголошує, що в даній конкретній ситуації, вказане апелянтом порушення принципу безперервності відео фіксації, жодним чином не впливає на повноту, всебічність та об`єктивність з`ясування обставин у даній справі та доведеності поза розумним сумнівом факту вчинення останнім адміністративного правопорушення, оскільки інші докази, досліджені апеляційним судом, в сукупності зі змістом відеозапису, надають можливість суду встановити всі обставини справи, та підтвердити обставини події правопорушення.

Також, апеляційний суд звертає увагу, що ОСОБА_1 , не погоджуючись із складеним відносно нього протоколом про адміністративне правопорушення до суду першої інстанції не з`явився, письмових пояснень щодо обставин справи до суду не подав, тобто свідомо не скористався можливістю реалізації своїх прав.

В подальшому, не погоджуючись із постановою суду, стверджуючи про її незаконність, після звернення із апеляційною скаргою, ОСОБА_1 до апеляційного суду також не з`явився.

Таким чином, інших істотних та переконливих доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції в оскарженій постанові про доведеність вини ОСОБА_1 та були б підставою для її скасування або зміни, під час апеляційного розгляду не встановлено.

З огляду на наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що зібрані у справі докази в їх сукупності відповідають критерію належності, допустимості та достатності для висновку про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Накладаючи адміністративне стягнення, місцевий суд дотримався загальних правил накладення стягнення за адміністративне правопорушення, передбачених ст.33 КУпАП, врахувавши характер та обставини вчиненого правопорушення, особу правопорушника та обставини.

Крім того слід зазначити, що у рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29 червня 2017 року, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодилися нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки.

Апеляційним судом не встановлено порушень норм матеріального чи процесуального права при розгляді справи в суді першої інстанції.

За таких обставин суд визнає доводи апеляційної скарги безпідставними, що свідчить про відсутність підстав для її задоволення та скасування оскарженої постанови.

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд,

постановив:

Задовольнити клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження постановисудді місцевого суду та поновити строк на оскарження.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову судді Любашівського районного суду Одеської області від 30.10.2023 року, якою ОСОБА_1 визнаний винуватим за ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно, з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Суддя

Одеського апеляційного суду Р.І. Котелевський