Номер провадження: 33/813/826/24
Номер справи місцевого суду: 495/511/24
Головуючий у першій інстанції Братків І. І.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.04.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі судді - Комлевої О.С.,

з участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_1 ,

адвоката Тарановського Дмитра Сергійовича, захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Тарановського Дмитра Сергійовича, захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 на постанову Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18 січня 2024 року,-

в с т а н о в и в:

Короткий зміст оскаржуваної постанови суду першої інстанції.

Постановою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18 січня 2024 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.204-1 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 3400,00 грн.

Стягнуто на користь держави судовий збір у розмірі 605,60 грн.

Вимоги наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

На вищевказану постанову суду 15 лютого 2024 року, адвокат Тарановський Д.С, захисник особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив постанову суду скасувати та закрити провадження по адміністративній справі у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

В обґрунтування апеляційної скарги адвокат Тарановський Д.С, захисник особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 посилається на те, що головним доказом, що свідчить про начебто вчинення апелянтом адміністративного правопорушення є розписка у якій апелянт визнає свою вину, однак розписка написана під тиском працівників ДПС та з залякуванням.

Також, апелянт зазначив, що у протоколі вказано що ОСОБА_2 мав намір незаконно перетнути державний кордон з метою отримання у Республіці Молдова статусу біженця з уникненням прикордонного контролю. Однак це не відповідає дійсності, оскільки протокол складено за місцем його вчинення, а саме на пропускному пункті, ОСОБА_2 прибув на контрольний пункт виконуючи приписи Закону України «Про порядок виїзду і в`їзду в Україну громадян України».

Крім того, протокол про адміністративне правопорушення було складено без залучення свідків, що є порушенням.

З приводу того, що апелянт при перетині кордону використовував підроблені документи та не був такою особою яка має право на виїзд з території України, апелянт зазначив, що він виключений з військового обліку за рішенням ВЛК. Щодо справжності документів зазначив, що було також відкрито кримінальне провадження за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 358 КК України. Постановою від 19 січня 2024 року вказану кримінальну справу було закрито у зв`язку з відсутністю в діяннях особи складу кримінального правопорушення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, адвоката Тарановського Д.С., захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, перевіривши доводи наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов до наступних висновків.

Частиною 7 ст.294 КпАП України передбачено, що апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст.245 КУпАП, провадження по справам про адміністративні правопорушення повинно бути засновано на своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванню обставин справи та вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до вимог ст.280 КУпАП, Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтею 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Апеляційний суд вважає, що під час судового розгляду даної справи суд першої інстанції дотримався вказаних норм права та дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 204-1 КУпАП.

Так, положеннями ч.1 ст.9 Закону України «Про державний кордон» встановлено, що перетинання державного кордону України здійснюється на шляхах сполучення через державний кордон з додержанням встановленого порядку.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про державний кордон України» пропуск осіб, які перетинають державний кордон України, здійснюється органами Державної прикордонної служби України за дійсними документами на право в`їзду на територію України або виїзду з України.

Згідно до Указу Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» 24 лютого 2022 року на території Україні запроваджено воєнний стан (воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень).

Апеляційний суд вважає за необхідне вказати, що відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 в Україні запроваджено загальну мобілізацію, що передбачає здійснення визначених Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходів, зокрема, обмеження виїзду чоловіків 18-60 років за кордон.

Диспозиція ч.1 ст.204-1 КУпАП передбачає відповідальність за перетинання або спробу перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску через державний кордон України або в пунктах пропуску через державний кордон України без відповідних документів або з використанням підробленого документа чи таких, що містять недостовірні відомості про особу, чи без дозволу відповідних органів влади.

Тобто об`єктивна сторона складу даного адміністративного правопорушення виражається у перетинанні або спробі перетинання державного кордону України одним із наступних способів: 1) поза пунктами пропуску через державний кордон України; 2) в пунктах пропуску через державний кордон України без відповідних документів; 3) в пунктах пропуску через державний кордон України з використанням підробленого документа чи таких, що містять недостовірні відомості про особу; 4) в пунктах пропуску через державний кордон України без дозволу відповідних органів влади.

Суб`єктивна сторона незаконного перетинання державного кордону передбачає наявність прямого умислу, тобто виражається в навмисній формі вини, коли особа розуміє, що незаконно перетинає ДКУ та бажає вчинити такі протиправні дії.

Так охорона державного кордону України є невід`ємною складовою загальнодержавної системи захисту державного кордону і полягає у здійсненні Державною прикордонною службою України на суші, морі, річках, озерах та інших водоймах, а також Збройними Силами України у повітряному та підводному просторі відповідно до наданих їм повноважень заходів з метою забезпечення недоторканності державного кордону України.

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ПдРУ №308365 від 13 січня 2024 року, 13 січня 2024 о 10:30 год. прикордонним нарядом «Контрольний пост» на автомобільній дорозі Одеса-Рені (48 км. 600 м.) на території Білгород-Дністровського району Одеської області був виявлений гр. ОСОБА_2 , який здійснив спробу незаконного перетину Державного кордону з України в Республіку Молдова в пункті пропуску «Паланка-Маяки-Удобне» без дозволу відповідних органів влади, з уникненням прикордонного контролю (шляхом використання механізму отримання статусу біженця в Республіці Молдова). Своїми діями порушив вимоги ст. 9 ЗУ «Про Державний кордон України», ч. 3, 4 ст. 6 ЗУ «Про прикордонний контроль», за що відповідальність за дане правопорушення передбачена ч.1 ст. 204-1 КУпАП.

Факт вчинення ОСОБА_2 адміністративного правопорушення підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення серії ПдРУ №308365 від 13 січня 2024 року; рапортом помічника старшого зміни прикордонних нарядів ВПС « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ОСОБА_3 ; розпискою особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 від 13 січня 2024 року та матеріалами адміністративної справи.

Зазначені докази, які були повторно досліджені в ході апеляційного розгляду, узгоджуються між собою, є належними, допустимими та повністю підтверджують вину ОСОБА_2 у вчиненні ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 204-1 КУпАП.

Відповідно до ч.2 та 3 ст. 6 Закону України «Про прикордонний контроль» визначено, що початком здійснення прикордонного контролю особи, транспортного засобу, вантажу є момент подання особою паспортного, інших визначених законодавством документів для перевірки уповноваженій службовій особі Державної прикордонної служби України. Пропуск осіб через державний кордон здійснюється уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України за дійсними паспортними документами, а у передбачених законодавством України випадках також за іншими документами. Пропуск транспортних засобів, вантажів через державний кордон здійснюється після проходження всіх передбачених законом видів контролю на державному кордоні.

Згідно до положень ст. 7 вищенаведеного Закону паспортні та інші документи громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон, перевіряються уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України з метою встановлення їх дійсності та приналежності відповідній особі.

У ході перевірки документів уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України використовують технічні засоби контролю для пошуку ознак підробки у документах, здійснюють пошук необхідної інформації у базах даних Державної прикордонної служби України, а також за результатами оцінки ризиків проводять опитування осіб, які прямують через державний кордон.

Крім того, за п. 14 ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону перевірка документів - дослідження уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України паспортного та інших документів фізичних осіб, які перетинають державний кордон, з метою встановлення їх дійсності та приналежності відповідній особі, а також дослідження за результатами оцінки ризиків документів, що стосуються транспортних засобів, вантажів;

Отже, кожна особа при проходженні паспортного контролю самостійно надає органу Державної прикордонної служби України документ, який надає право на перетин державного кордону України. У зв`язку з чим саме цей документ і підлягає перевірці працівниками прикордонної служби з метою встановлення його дійсності та належності відповідній особі. Таким чином, працівники прикордонної служби позбавлені можливості здійснити перевірку будь-якого іншого документа.

Згідно з Правилами військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів у воєнний час забороняється виїзд призовників, військовозобов`язаних і резервістів із місця проживання без дозволу керівника відповідного територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

Апеляційний суд погоджується з висновком районного суду та звертає увагу, що в протоколі про адміністративне правопорушення у графі пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності вбачається, що ОСОБА_2 зазначив, що хотів незаконно перетнути кордон в Молдову з метою возз`єднання з дружиною, яка проживає в Кишиневі (а.с. 5 зворот).

Доводи апеляційної скарги про те, що співробітниками Державної Прикордонної служби України під час складання протоколу про адміністративне правопорушення та оформлення матеріалів справи про адміністративне правопорушення були допущені порушення та розписка написана під тиском працівників ДПС та з залякуванням, апеляційний суд відхиляє, оскільки апелянт не надав до суду доказів про звернення зі скаргами на дії даних працівників до компетентних органів, що дає підстави суду вважати такі посилання апеляційної скарги, як спроби апелянта уникнути відповідальності за вчинене ним адміністративне правопорушення.

Крім того, з протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що ОСОБА_2 було роз`яснено його права, передбачені ч.1 ст.63 Конституції України та ч.1 ст.268 КУпАП, доповнень, зауважень та заперечень ОСОБА_2 на момент складення протоколу не мав, що підтверджується його підписом (а.с.5-зворот).

Інші доводи апелянта мають формальний характер та спрямовані на ухилення від адміністративної відповідальності за вчинене ним адміністративне правопорушення.

Отже, посилання апелянта на незаконність постанови судді є непереконливими.

Інших правових доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та були підставою для її скасування або зміни, апелянтом не наведено, та під час апеляційного розгляду не встановлено.

Позиція апелянта, яку він висловив в апеляційній скарзі щодо невизнання своєї вини розцінюється апеляційним судом як спосіб самозахисту та уникнення від відповідальності за вчинене правопорушення.

Отже, вина ОСОБА_2 належним чином встановлена, та підтверджена сукупністю доказів, у зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.204-1 КУпАП.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга адвоката Тарановського Д.С, захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 є необґрунтованою та не підлягає задоволенню, а постанова районного суду, в свою чергу, є законною та обґрунтованою, у зв`язку із чим відсутні підстави для її скасування або зміни.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Підстав для скасування постанови суду першої інстанції апеляційний суд не вбачає.

Зважаючи на викладене, постанова суду щодо доведеності вини, кваліфікації дій, накладеного стягнення є законною та обґрунтованою, і підстав для її скасування не має, тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Тарановського Дмитра Сергійовича, захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню в касаційному порядку на підлягає.

Суддя Одеського апеляційного суду О.С. Комлева