Справа №727/2577/24
Провадження №3/727/1034/24
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2024 року м. Чернівці

Суддя Шевченківського районного суду м. Чернівці Терещенко О.Є., розглянувши матеріали, які надійшли з Чернівецького районного управління поліції ГУНП в Черні-вецькій області, про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого в АДРЕСА_1 , за вчинення адміністративного правопорушення, передба-ченого ч.1 ст.184 КпАП України, -

встановив:

До Шевченківського районного суду м. Чернівці надійшла справа про адміні-стративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ст.184 ч.1 КпАП України.

Так, із дослідженого судом протоколу про адміністративне правопорушення вба-чається, що 10.02.2024 року близько 22:10 год. ОСОБА_1 ухилився від виконання батьківських обов`язків, передбачених ст.150 СК України, а саме допустив залишення неповнолітнім сином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , його фактичного міс-ця проживання, чим вчинив правопорушення, передбачене ч.1 ст.184 КУпАП.

В судовому засіданні ОСОБА_1 свою вину у вчиненому правопорушенні не ви-знав. Пояснив, що саме він викликав поліцію, оскільки його син перестав ночувати вдо-ма. Також додав, що неодноразово звертався до органів ювенальної превенції через по-ведінку свого сина ОСОБА_2 .

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 , дослідивши письмові матеріали вказаної вище адміністративної справи, суд приходить до наступних висновків.

Так, згідно ст.245 КпАП України завданнями провадження в справах про адміні-стративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обста-вин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення вико-нання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до ст.280 КпАП України, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміні-стративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують від-повідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колек-тиву, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Адміністративна відповідальність за ч.1 ст.184 КпАП України настає за ухилення батьків або осіб, які їх замінюють, від виконання передбачених законодавством обо-в`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповноліт-ніх дітей.

Об`єктом вказаного правопорушення є суспільні відносини у сфері охорони прав та інтересів неповнолітніх, які зокрема регламентуються законодавством, а суб`єктивна сторона характеризується наявністю вини як у формі умислу, так і у формі необереж-ності. При цьому ухилення може полягати у різних формах бездіяльності, пов`язаної з незабезпеченням належного виховання та навчання неповнолітніх дітей.

Диспозиція даної норми закону є бланкетною, тобто відсилає до інших нор-мативно-правових актів, які передбачають конкретні обов`язки батьків або осіб, які їх замінюють щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповно-літніх дітей.

Таким чином, ухиленням від виконання батьківських обов`язків не повинна вва-жатися будь-яка дія, а вважатиметься невиконання обов`язків, чітко передбачених зако-нодавством і лише тих, які стосуються забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання дітей.

Стаття 150 Сімейного кодексу України передбачає, що батьки зобов`язані піклу-ватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний і моральний розвиток, батьки зо-бов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до само-стійного життя.

Преамбула Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» (далі - Закон № 2402-ІІІ) визначає охорону дитинства в Україні як страте-гічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення на-ціональної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою за-безпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний за-хист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.

За визначенням термінів, наведених у статті 1 цього Закону, дитина - особа віком до 18 років (повноліття), якщо згідно з законом, застосовуваним до неї, вона не набуває прав повнолітньої раніше; дитинство - період розвитку людини до досягнення повно-ліття; забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на за-доволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити; охорона дитинства - система державних та громадських заходів, спрямо-ваних на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав.

Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Кон-венції ООН про права дитини, міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких на-дана Верховною Радою України, і складається з цього Закону, а також інших норма-тивно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері.

Завданням законодавства про охорону дитинства є розширення соціально-пра-вових гарантій дітей, забезпечення фізичного, інтелектуального, культурного розвитку молодого покоління, створення соціально-економічних і правових інститутів з метою захисту прав та законних інтересів дитини в Україні (ст. 2 Закону № 2402-ІІІ).

Відповідно до статті 6 цього Закону кожна дитина має право на життя з моменту визначення її живонародженою та життєздатною за критеріями Всесвітньої організації охорони здоров`я. Держава гарантує дитині право на охорону здоров`я, безоплатну ква-ліфіковану медичну допомогу в державних і комунальних закладах охорони здоров`я, сприяє створенню безпечних умов для життя і здорового розвитку дитини, раціональ-ного харчування, формуванню навичок здорового способу життя.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелекту-ального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (ст. 8 Закону № 2402-ІІІ).

Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний роз-виток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відпо-відно до закону (ч. 6 ст. 12 Закону № 2402-ІІІ).

Відповідно до статті 35 Закону № 2402-ІІІ особи, винні у порушенні вимог законо-давства про охорону дитинства, несуть цивільно-правову, адміністративну або кримі-нальну відповідальність відповідно до законів України.

Аналіз приписів Закону № 2402-ІІІ дає змогу дійти висновку, що під невиконан-ням обов`язків щодо виховання дітей варто розуміти різні форми бездіяльності, у ре-зультаті яких відсутня належна турбота про виховання неповнолітніх. Ухилення батьків та осіб, що їх замінюють від виконання своїх обов`язків може виражатися в тому, що вони не піклуються про моральне виховання, фізичний розвиток дітей і зміцнення їх-нього здоров`я, тощо.

Отже, правовою підставою для покладення відповідальності на батьків за ч.1 ст. 184 КпАП України є наявність ознак та елементів складу правопорушення, що полягає в невиконанні батьками обов`язків щодо утримання, виховання, навчання, захисту прав та інтересів неповнолітніх.

Відповідно до ч. 2 п. 16 постанови Пленуму Верховного суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фі-зичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зо-крема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають ди-тині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не ство-рюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в су-купності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, ухилення від виконання батьківських обов`язків не повинна вва-жатися будь-яка дія, а вважатиметься невиконання обов`язків, чітко передбачених зако-нодавством, і лише тих, які стосуються забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання дітей.

Так, згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серії ВАД №3526 77 від 10.02.2024 року, ОСОБА_1 ухилився від виконання своїх батьківських обов`яз-ків, передбачених ст.150 СК України.

Разом з тим, суду не надано доказів, що ОСОБА_1 ухилився від вико-нання своїх батьківських обов`язків, передбачених ст.150 СК України відносно свого неповнолітнього сина, а також не наведено, від яких саме батьківських обов`язків, пе-редбачених ст.150 СК України, ухилився ОСОБА_1 .

Суд зазначає, що відповідно до статті 1 КпАП України завданням цього Кодексу є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і за-конних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміц-нення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відпові-дальності перед суспільством.

Положення ч.ч.1,2 ст.7 КпАП України передбачають, що ніхто не може бути під-даний заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на під-ставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Відповідно до статті 252 КпАП України орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктив-ному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосві-домістю.

Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обста-вини, що мають значення для правильного вирішення справи (ст. 280 КпАП України).

Пунктом п.1 ст.247 КпАП України встановлено, що провадження в справі про ад-міністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за умови відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Таким чином, перевіривши докази у справі на допустимість, проаналізувавши їх у сукупності, суд дійшов висновку, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.184 Кодексу України про адміністративні право-порушення, не підтверджена наявними доказами, а відтак провадження у справі підля-гає закриттю за відсутності складу адміністративного правопорушення на підставі п.1 ст.247 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Керуючись статтями 7, 184, 245, 247, 256, 278, 280 КпАП України, -

постановив:

Провадження по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ч.1 ст.184 КпАП України - закрити у зв`язку із відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апе-ляційної скарги.

Апеляційна скарга може бути подана протягом десяти днів з дня винесення по-станови до Чернівецького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м.Чернівці.

Суддя Терещенко О.Є.