Справа №489/5190/23
Провадження № 33/812/152/24
Категорія: ч.1 ст.130 КУпАП
П О С Т А Н О В А

Іменем України

08 квітня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого судді - Базовкіної Т.М.,

із секретарем судового засідання - Андрієнко Л.Д.,

за відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 та його захисника - адвоката Гаморя М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання захисника ОСОБА_1 - адвоката Гаморі Марини Вікторівни про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови, яку ухвалив Ленінський районний суд м. Миколаєва, під головуванням судді Губницький Д.Г., у приміщенні цього суду 24 січня 2024 року, якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17000 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на один рік,

в с т а н о в и в :

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД №414773, складеного 05 вересня 2023 року, ОСОБА_1 05 вересня 2023 р. о 00 год.50 хв. керував транспортним засобом KIA Carnival, номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись в районі вул. Горохівська, 16, в м. Миколаєві в стані алкогольного сп`яніння. На місці зупинки ТЗ пройшов медичний огляд на стан алкогольного сп`яніння із застосуванням приладу DRAGER «ALKOTEST» №7510, результат якого встановив 0,89 проміле. Вказаними діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.9-А Правил дорожнього руху України.

Такі дії ОСОБА_1 працівником поліції кваліфіковані у протоколі за ч.1 ст. 130 КУпАП, який разом із іншими документами був направлений для розгляду до Ленінського районного суду м. Миколаєва.

Постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 січня 2024 р. ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17000 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на один рік.

04 березня 2024 р. захисник ОСОБА_1 - адвокат Гаморя М.В. подала до суду засобами поштового зв`язку апеляційну скаргу на постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 січня 2024 р., в якій просила постанову суду скасувати, провадження у справі закрити через відсутність події та складу адміністративного правопорушення. Також захисником заявлено клопотання про поновлення строку на оскарження постанови суду.

Мотивуючи клопотання про поновлення строку, захисник ОСОБА_1 - адвокат Гаморя М.В. зазначила, що в матеріалах справи міститься довідка про невручення поштового відправлення із зазначенням «за закінченням терміну зберігання», у зв`язку з чим ОСОБА_1 не вважається належним чином повідомлений про судове засідання, тому суд повинен був відкласти розгляд справи з 24 січня 2024 р. на іншу дату. Крім того, ОСОБА_1 з 05 січня 2024 р. та по теперішній час перебуває в стаціонарі у реабілітаційному центрі «Європа», а на час знаходження його у вказаному центрі засоби зв`язку, зокрема телефон, видається останньому періодично та рідко. У зв`язку з такими обставинами захисник змогла зв`язатися з ОСОБА_1 через його батьків після отримання інформації щодо винесення оскаржуваної постанови через Єдиний державний реєстр судових рішень. Крім цього суд першої інстанції направив оскаржувану постанову за адресою зареєстрованого місця проживання ОСОБА_1 лише 14 лютого 2024 р. після отримання заяви ОСОБА_1 про видачу оскаржуваної постанови. При цьому, суд першої інстанції, маючи довідку про перебування ОСОБА_1 в реабілітаційному центрі, направив оскаржувану постанову за місцем реєстрації ОСОБА_1 , яку він отримати не зможе. На адресу захисника оскаржувана постанова не направлялась взагалі, про що свідчать матеріали справи. Оскаржувана постанова була направлена на електронну адресу адвоката Гаморя М.В. у відповідь на адвокатський запит.

Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 та його захисник адвокат Гаморя М.В. в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про час та місце судового засідання повідомлялися засобами поштового зв`язку, повідомленням на адресу електронної пошти, тому апеляційний суд, виходячи з положень ч. 1 ст. 268, ч. 6 статті 294 КУпАП, вважав за можливе розглянути клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження за їх відсутність.

Від захисник особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 - адвоката Гаморя М.В. на електронну адресу Миколаївського апеляційного суду надійшло клопотання, в якому вона просила відкласти розгляд апеляційної скарги, пославшись на те, що ОСОБА_1 не може прийняти участь у розгляді через погіршення стану здоров`я (підвищена температура), а його захисник задіяна в розгляді кримінального провадження в Олександрійському міськрайонному суді Кіровоградської області (справа №398/4460/22), який призначений на 13:00 год. 08 квітня 2024 року.

Апеляційний суд відхилив клопотання про відкладення розгляду справи із таких міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи, вона надійшла на розгляд до апеляційного суду 13 березня 2024 року та була призначена до розгляду на 28 березня 2024 року і на 08 квітня 2024 року. Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 та його захисник - адвокат Гаморя М.В. в судові засідання не з`являлись.

Частинами 4-6 статті 294 КУпАП передбачено, що апеляційний перегляд здійснюється суддею апеляційного суду протягом двадцяти днів з дня надходження справи до суду.

Апеляційний суд повідомляє про дату, час і місце судового засідання особу, яка подала скаргу, інших осіб, які беруть участь у провадженні у справі про адміністративне правопорушення, не пізніше ніж за три дні до початку судового засідання.

Неявка в судове засідання особи, яка подала скаргу, інших осіб, які беруть участь у провадженні у справі про адміністративне правопорушення, не перешкоджає розгляду справи, крім випадків, коли є поважні причини неявки або в суду відсутня інформація про належне повідомлення цих осіб.

За клопотанням захисника Гаморя М.В. апеляційний суд відклав розгляд справи 28 березня 2024 року на 08 квітня 2024 року.

Вивчивши заявлене 08 квітня 2024 року клопотання про відкладення розгляду справи, суд вважає його необґрунтованим. Зокрема, будь-які докази неможливості ОСОБА_1 прибути у судове засідання через погіршення стану здоров`я (довідки, висновки лікарів тощо) суду не надані.

Щодо посилань захисника на зайнятість в іншому судовому процесі, апеляційний суд їх не приймає через відсутність доказів такої зайнятості. Крім того суд звертає увагу на те, що ні в апеляційній скарзі, ні у клопотання про відкладення розгляду справи від 28 березня 2024 року захисник Гаморя М.В. не вказувала про зайнятість в інших справах, що позбавило апеляційний суд можливості визначити день та час судового засідання з урахуванням таких обставин.

За такого апеляційний суд розцінює повторну неявку в судове засідання ОСОБА_1 та його захисника як неповажну, а їх поведінку як таку, що сприяє порушенню визначених законом строків розгляду справи про адміністративне правопорушення.

З урахуванням викладеного, зокрема, повідомлення особи, який притягується до адміністративної відповідальності, та його захисника про час та місце засідання, недоведення ними поважності причин неявки, та положень частини 6 статті 294 КУпАП апеляційний суд вважає за можливе провести розгляд клопотання про поновлення строку на апеляційне за їх відсутності, оскільки їх неявки не перешкоджає такому розгляду.

Дослідивши матеріали справи в межах вирішення клопотання про поновлення строку на подання апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про те, що клопотання не підлягає задоволенню із таких підстав.

Приписи КУпАП про процесуальні строки регламентують їх тривалість, порядок обчислення та наслідки закінчення цих строків.

Зокрема відповідно до положень цього кодексу строки встановлюються і поновлюються. Для правильного обчислення строку важливого значення набувають приписи правових норм, які стосуються визначення початкового моменту перебігу строку, обставин, що впливають на його перебіг, і встановлення моменту його закінчення. При визначенні початку обчислення строку важливо точно знати момент, з якого починається його перебіг.

Сам строк звернення до апеляційного суду - це проміжок часу з дня винесення судом першої інстанції постанови у справі про адміністративні правопорушення, протягом якого особа має право звернутися до суду з апеляційною скаргою.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Аналіз правил, визначених статтею 294 КУпАП, дає підстави для висновку, що перебіг строку на апеляційне оскарження постанови починається саме з дня винесення судом першої інстанції постанови. Крім того оскарження постанови суду щодо притягнення особи до адміністративної відповідальності - це право цієї особи, яке вона реалізує на власний розсуд.

Установлення законом процесуальних строків передбачено з метою дисциплінування учасників судочинства про адміністративні правопорушення та своєчасного виконання ними передбачених КУпАП певних процесуальних дій. Інститут строків в процесі розгляду справ про адміністративні правопорушення сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників процесу добросовісно ставитися до виконання своїх прав та обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого учасник справи може оскаржити рішення про накладення на нього адміністративного стягнення; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду в порядку апеляційного перегляду постанови суду першої інстанції, постанова набирає чинності та пред`являється державою в особі її компетентних органів до виконання. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки.

Так, 28 червня 2018 року Європейський суд з прав людини ухвалив рішення у справі «Осовська та інші проти України», у якому встановив порушення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у зв`язку з недотриманням принципу юридичної визначеності. При цьому у пунктах 26, 27 рішення суд наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права частиною спільної спадщини Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності (див. рішення у справі «Брумареску проти Румунії» пункт 61). Юридична визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішень. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного розгляду справи та її нового вирішення. Повноваження судів вищих інстанцій щодо перегляду мають здійснюватись для виправлення судових помилок та недоліків правосуддя, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен розглядатись як прихований засіб оскарження, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для повторного розгляду. Відступ від цього принципу може бути виправданим лише коли він обумовлений особливими та непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» пункт 52).

Хоча, перш за все, саме до повноважень національних судів належить вирішувати питання про будь-яке поновлення строку на апеляційне оскарження, такі повноваження не є необмеженими. Національні суди зобов`язані навести підстави. У кожній справі суди мають перевірити, чи можуть підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження виправдати втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує свободу розсуду судів щодо часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справах «Пономарьов проти України» пункт 41, та «Устименко проти України» пункт 47).

З аналізу практики ЄСПЛ вбачається, що поновлення строку на оскарження судового рішення може бути обґрунтованим та вважається співвідносним та виправданим стосовно неповного забезпечення принципу правової визначеності, зазвичай, якщо: 1) пропуск строку є поважний, об`єктивно незалежний від волі та поведінки скаржника, а тим більше, якщо пропуск строку стався з вини судів попередніх інстанцій, зокрема, у зв`язку з несвоєчасним врученням повного тексту судового рішення при одночасній добросовісній поведінці скаржника та вчиненні останнім усіх залежних від нього дій з метою отримання такого рішення; 2) оскарження судового рішення здійснюється не з метою перегляду остаточного рішення, а обумовлене метою виправлення судової помилки, яка має суттєве значення для захисту прав та інтересів особи або становить значний суспільний або у, виняткових випадках, державний інтерес.

Отже, відповідно до сталої практики ЄСПЛ, вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Зокрема підставою для поновлення такого строку може бути неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (див., рішення у справах «Александр Шевченко проти України» п. 27, та «Трух проти України»).

Вирішуючи питання про поновлення строку, суд виходить з того, що поняття поважності причин пропуску строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд суду. Під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежали від волевиявлення особи, пов`язані дійсно з істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали своєчасне звернення до суду у визначений законом строк.

За такого відлік строку на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції у справі, яка розглядається, почався 24 січня 2024 року, а останнім днем цього строку було 02 лютого 2024 року.

Як вбачається з матеріалів справи, постанова судді першої інстанції відносно ОСОБА_1 була винесена судом 24 січня 2024 р., апеляційна скарга на вищевказану постанову подана 04 березня 2024 р. засобами поштового зв`язку, тобто з пропуском десятиденного строку на оскарження постанови суду, встановленого ч. 2 ст. 294 КУпАП.

На а.с. 9 міститься конверт з відміткою про невручення судової повістки ОСОБА_1 про розгляд справи, призначений на 24 січня 2024 р. з відміткою про причини невручення - «за закінченням терміну зберігання». Однак, матеріали справи містять заяву адвоката Гаморя М.В. від 24 січня 2024 року, яка подана електронною поштою, про проведення судового засідання без її участі та без участі ОСОБА_1 з посиланням на причини неявки в судове засідання - територіальна віддаленість (а.с.13), тому посилання захисника на те, що ОСОБА_1 не був повідомлений судом про час та місце судового засідання з огляду на зміст її заяви не відповідає дійсності.

Оскаржувана постанова була ухвалена судом у відсутність ОСОБА_1 та його захисника 24 січня 2024 р.

На а.с.18 наявний супровідний лист про направлення ОСОБА_1 копії винесеної постанови. Згідно відміток на поштовому конверті (а.с. 27) його було направлено судом 30 січня 2024 року та повернуто Укрпоштою до Ленінського районного суду м. Миколаєва без вручення адресату разом із вкладенням - копією постанови 20 лютого 2024 року, причиною неврученння відправлення вказана «адресат відсутній за вказаною адресою». Такі докази спростовують доводи апелянта про те, що копія постанови була направлена ОСОБА_1 лише 14 лютого 2024 року за його зверненням. Також неприйнятним є аргумент захисника про те, що суд був обізнаний про перебування ОСОБА_1 в реабілітаційному центрі, тому безпідставно направив копію постанови на адресу реєстрації місця проживання, оскільки такі відомості суду на час направлення поштою копії постанови повідомлені не були.

До того ж, на а.с. 23 міститься заява ОСОБА_1 , яка надійшла до суду електронною поштою 14 лютого 2024 р., про направлення на адресу його електронної пошти (зазначає її адресу) копії оскаржуваної постанови, винесеної 24 січня 2024 р., та копій документів, що підтверджують направлення та отримання судової повістки про розгляд справи 24 січня 2024 р., що свідчить про його обізнаність щодо існування винесеної постанови. На виконання вказаної заяви судом першої інстанції 15 лютого 2024 р. на адресу електронної пошти, зазначеної у вказаній заяві, була надіслана відповідь з вкладенням: постанова, заява та конверт з рекомендованим повідомленням.

26 лютого 2024 р. на електронну адресу суду захисником Гаморею М.В. були надіслані заяви про ознайомлення з матеріалами справи та про надання копії постанови, а також запит про надання інформації за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 від 14 лютого 2024 р. з наданням копій підтверджуючих документів(а.с.28-32, 35-36), на які судом були надані відповіді 28 лютого 2024 р.(а.с.32-32, 37-39).

Захисник Гаморя М.В. лише 04 березня 2024 р. направила поштою до Ленінського районного суду м. Миколаєва апеляційну скаргу (а.с.47).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 285 КУпАП постанова оголошується негайно після закінчення розгляду справи. Копія постанови протягом трьох днів вручається або висилається особі, щодо якої її винесено.

Докази вручення або направлення особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 у строки, визначені зазначеною нормою закону у справі відсутні, оскільки суд виконав вимогу цієї норми закону 30 січня 2024 року, тобто із затримкою.

Проаналізувавши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що хоча ОСОБА_1 участі у розгляді справи в суді першої інстанції не брав, але був обізнаний про час та місце судового засідання, з власного бажання був відсутній в суді при розгляді справи, мав обраного ним захисника, був відсутній за місцем реєстрації, через що не отримав направлену судом копію постанови, тому зі змістом оскаржуваної постанови не мав змоги ознайомитися раніше 15 лютого 2024 р. При цьому районний суд виконав наведені вимоги закону стосовно направлення її копії 30 січня 2024 року поштою та додатково за його заявою на адресу електронної пошти 15 лютого 2024 року.

За такого як особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, так і його захисник після отримання ОСОБА_1 копії постанови 15 лютого 2024 р. мали змогу звернутися зі скаргою раніше шляхом направлення її суду першої інстанції, але подали апеляційну скаргу лише 04 березня 2024 р. шляхом направлення її Укрпоштою, пропустивши таким чином визначений законом для оскарження більш ніж на місяць, до суду вона надійшла лише 11 березня 2024 р. Доказів наявності об`єктивних, непереборних причин, які б перешкоджали зверненню з апеляційною скаргою у визначений законом строк або негайно після отримання копії постанови матеріали справи не містять.

Апеляційний суд відхиляє посилання захисника на перебування ОСОБА_1 на реабілітації (лікуванні) в реабілітаційному центрі «Європа» та застосовані до нього обмеження щодо засобів зв`язку, які б унеможливлювали участь в судовому засідання, отриманні судових відправлень, як недоведені, оскільки доказів направлення ОСОБА_1 до відповідного центру, статус цього закладу, віднесення його до медичної установи, примусове або обов`язкове його направлення, необхідність його направлення, умови перебування та обмежень, накладених на пацієнтів, перебування там ОСОБА_1 не за власним бажанням суду не були надані. До того ж суд враховує, що перебування його у вказаному центрі відбулося під час перебування у провадженні суду справи про адміністративне правопорушення, тоді як необхідність перебування саме в цей час не доведена.

Також відхиляються доводи про те, що копію постанови суд не направив захисникові, оскільки відповідно до положень ч. 1 статті 285 КУпАП передбачено обов`язкове направлення копії постанови лише особі, щодо якої її винесено.

Проаналізувавши наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що захисником Гаморею М.В. не наведена наявність об`єктивних, непереборних причин, які перешкоджали їй та ОСОБА_1 подати апеляційну скаргу в межах строку, визначеного законом, та не надано апеляційному суду доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції більш ніж на місяць. За таких обставин суд вважає, що строк на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції від 24 січня 2024 року апелянтом був пропущений без поважних причин та не підлягає поновленню.

Отже, враховуючи, що матеріали справи містять достатні відомості про обізнаність особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, про ухвалення постанови судом 24 січня 2024 року, а також зважаючи на принцип диспозитивності, який передбачає, що кожна особа користується своїми правами на свій власний розсуд і використовує той обсяг прав, передбачений КУпАП, який вважає за потрібне, зокрема щодо оскарження судового рішення, та враховуючи викладені вище обставини, слід дійти висновку, що особою, яка подала апеляційну скаргу, не наведено поважних підстав, які б унеможливили звернення її до суду раніше за 04 березня 2024 року.

З огляду на вищенаведене, суд апеляційної інстанції вважає, що строк на апеляційне оскарження постанови суду пропущений без поважних причин, а тому поновленню не підлягає.

З урахуванням викладеного, розглядаючи питання про поновлення строку на апеляційне оскарження в межах доводів, викладених в клопотанні, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для поновлення процесуального строку на апеляційне оскарження постанови судді Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 січня 2024 року.

Керуючись статтею 294 КУпАП, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Відмовити захиснику особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , - адвокату Гаморі Марини Вікторівни в поновленні строку на апеляційне оскарження постанови Ленінського районного суду міста Миколаєва від 24 січня 2024 року, якою його визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17000 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на один рік.

Апеляційну скаргу разом з додатками повернути особі, яка її подала.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя Миколаївського

апеляційного суду Т.М.Базовкіна