Номер провадження: 33/813/946/24
Номер справи місцевого суду: 946/953/24
Головуючий у першій інстанції Бальжик О. І.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.04.2024 року м. Одеса

Суддя Одеського апеляційного суду Сегеда С.М.,

за участю секретаря Козлової В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, за відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, а також її представника, матеріали адміністративної справи за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Живори Євгена Васильовича на постанову Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 23 лютого 2024 року у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

Зазначеною постановою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ізмаїл, громадянина України, не працюючого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП) та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави у розмірі 40 800 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 4 роки, без оплатного вилучення транспортного засобу. Також стягнуто судовий збір у розмірі 605,60 грн., зарахувавши його до спеціального фонду Державного бюджету України.

Відповідно до адміністративних матеріалів, 05.02.2024 року о 19 год. 47 хв. ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки «MERCEDEC», д.н.з. НОМЕР_1 , по вул. Ізмаїльська, б.1 в м. Ізмаїлі, не маючи права керування таким транспортним засобом. Вказане порушення вчинив повторно протягом року (а.с.1).

Зазначені обставини стали підставою для винесення оскаржуваної постанови Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 23 лютого 2024 року про визнання винним і притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 КУпАП (а.с.12).

Не погоджуючись із вказаною вище постановою, 04.03.2024 року, представник ОСОБА_1 адвокат Живора Є.В. подав на неї апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану постанову суду скасувати, провадження по справі закрити, у зв`язку з недоведеністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 КУпАП (а.с.18-24).

У судове засідання, призначене на 02.04.2024 року на 02.04.2024 року на 11 год. 20 хв., ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 не з`явились, хоча були належним чином сповіщені, у строк передбачений ст.277-2 КУпАП (а.с.31-32).

Крім того, апеляційний суд враховує заяву, подану ОСОБА_1 28.03.2024 року про розгляд даної справи за його відсутності (а.с.33).

Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Апеляційний суд зазначає, що відповідно до ст.7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Згідно з положеннями ст.245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

У відповідності до п. 2.1а ПДР України, водій транспортного засобу повинен мати при собі:посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

За керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, вчинене повторне протягом року, передбачена відповідність за ч. 5 ст. 126 КУпАП.

Так, ч. 5 ст. 126 КУпАП передбачена відповідальність за повторне протягом року вчинення порушень, передбачених ч.2 ч.4 цієї статті, а саме керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом (ч. 2 ст. 126 КУпАП), керування транспортним засобом особою, стосовно якої встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами (ч. 3 ст. 126 КУпАП), керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами (ч. 4 ст. 126 КУпАП).

Приймаючи оскаржувану постанову, суд першої інстанції вірно виходив із того, що вина ОСОБА_1 повністю підтверджується матеріалами справи, а саме:

- протоколом про адміністративне правопорушення серії ААД №536642 від 05.02.2024 року (а.с.1);

- копією постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАД №814615, з якої вбачається, що ОСОБА_1 був притягнутий до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 2 ст.126 КУпАП (а.с.2);

- довідкою старшого інспектора з особливих доручень ВОНС в м. Ізмаїл УПП в Одеській області ДПП майора поліції Сергія Гарькавого (а.с.3)

- відеозаписом (а.с.4).

Отже, висновок суду про винуватість ОСОБА_1 у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 КУпАП, при наведених у постанові обставинах, відповідає матеріалам справи, ґрунтується на наявних у ній доказах.

Стосовно доводів апелянта про те, що у матеріалах справи відсутній журнал судового засідання, що на підставі п.4 ч.2 ст.412 Кримінально-процесуального кодексу (далі КПК) України є безумовною підставою для скасування постанови суду першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Не дивлячись на наявність прямої вказівки в п.7 ч. 2 ст. 412 КПК України про те, що судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо у матеріалах провадження відсутній технічний носій інформації, на якому зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції Верховний Суд у своїй постанові від 16.12.2020 року у справі №219/828/18 вказав, що відсутність аудіозапису судового засідання суду першої інстанції на технічному носії в матеріалах справи - не є безумовною підставою для скасування судового рішення.

Так, Верховний Суд вказав, що особа має довести те, що за певних обставин відсутність звукозаписів судових засідань може стати підставою для скасування судових рішень, якщо сторона, яка посилається на таку обставину, доведе, що це істотно вплинуло або могло вплинути на законність та вмотивованість судового рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, заявником апеляційної скарги не було обґрунтовано, яким чином відсутність технічного запису вищезазначеного судового засідання вплинула на законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення та вирішення справи по суті.

Крім того, слід вказати, що вина ОСОБА_1 належним чином доведена не тільки протоколом про адміністративне правопорушення серії ААД №536642 від 05.02.2024 року, а й іншими матеріалами справи, про що було сказано вище.

Щодо твердження про неналежність доказів, долучених до матеріалів справи, на що у своїй апеляційній скарзі посилається апелянт, то такі доводи є безпідставними, оскільки відповідно до вимог ст. 251 КУпАП доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган встановлює наявність або відсутність адміністративного правопорушення, винність особи в його вчиненні та інші, обставини, що мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, в тому числі, протоколом про адміністративне правопорушення, на підставі показань технічних приладів, що мають функції відеозапису чи кінозйомки, іншими документами.

Більше того, в діях ОСОБА_1 чітко вбачається склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, яка встановлює відповідальність за: повторне протягом року вчинене правопорушення, а саме керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами, що тягне за собою накладення штрафу в розмірі двох тисяч чотирьохсот неоподаткованих мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортним засобом на строк від п`яти до семи років та з оплатним вилученням транспортного засобу чи без такого.

Так, як вбачається з матеріалів справи, постанова про накладення адміністративне стягнення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАД №814615 від 13.11.2023 року, не оскаржена та не скасована (а.с.2).

Стосовно доводів заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що працівники поліції діяли всупереч вимогам ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію», і не повідомили причину зупинки транспортного засобу під керування ОСОБА_1 , апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з Порядком перевірки документів в осіб, огляду речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян під час забезпечення заходів правового режиму воєнного стану, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2021 року №1456, уповноважена особа має право зупиняти транспортні засоби та вимагати пред`явлення нею документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, а також документів, що підтверджують відповідне право особи (посвідчення водія, свідоцтво про реєстрацію ТЗ).

Вищезгаданим документом закріплене право на проведення перевірки документів, огляду речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян для посадових осіб органів Національної поліції України, Служби Безпеки України, Національної гвардії України, Державної прикордонної служби України, Збройних Сил України.

Все вищевказане узгоджується з ст.ст. 32, 35 Закону України «Про Національну поліцію».

Отже, за вказаних обставин зупинення поліцейськими автомобіля під керуванням ОСОБА_1 під час воєнного стану і перевірка його документів, є законними.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильні висновки суду першої інстанції. Зазначені доводи є аналогічними тим, яким надана оцінка в постанові суду першої інстанції, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне роз`яснити, що законодавство вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку висуває поліцейський, був спростований фактами захисту, встановленими на підставі доказів, - і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням або її спростування.

Суд також враховує, що у Висновку № 11 (2008) Консультативної ради Європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого, звертається увага на те, що виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту.

Позиція ОСОБА_1 , яку він висловив в апеляційній скарзі щодо невідповідності оскаржуваної постанови вимогам законності та обґрунтованості, розцінюється апеляційним судом як спосіб самозахисту з метою ухилення від відповідальності за вчинене правопорушення.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку про те, що зібрані у справі докази повністю та беззаперечно підтверджують вину ОСОБА_1 в порушенні ним вимог п.2.1а ПДР України, за що передбачена адміністративна відповідальність за ч.5 ст.126 КУпАП.

Слід також зазначити, що як Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), так і п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 268, 283, 289, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Живори Євгена Васильовича залишити без задоволення.

Постанову Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 23 лютого 2024 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 Кодексу України про адміністративні правопорушення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Одеського апеляційного суду С.М. Сегеда