КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2024 року Київський апеляційний суд у складі судді Оніщука М.І.,розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Слободяніна Максима Вікторовича, подану від імені та в інтересах ОСОБА_1 , на постанову Оболонського районного суду м. Києва від 24 січня 2024 року про притягнення

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, ІПН НОМЕР_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

до адміністративної відповідальності, передбаченої частиною 1 статті 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

В С Т А Н О В И В:

Постановою Оболонського районного суду м. Києва від 24.01.2024 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАПта піддано адміністративному стягненню у виді штрафу у розмір десяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 170 грн. Також стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 605,60 грн. судового збору.

Згідно з указаною постановою ОСОБА_1 26.11.2023 року о 13 год. 30 хв. знаходячись за адресою: АДРЕСА_2 вчинив домашнє насильство відносно дружини ОСОБА_2 , що виразилося у сімейній сварці, внаслідок чого спричинив шкоду психологічному здоров`ю дружини, тобто вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Не погоджуючись з постановою суду захисник ОСОБА_1 - адвокат Слободянін М.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову скасувати та закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що суд не звернув уваги, що протокол про вчинення адміністративного правопорушення був складений з грубим порушенням національного законодавства, зокрема у протоколі не зазначено, факт порушення прав, тобто що дії ОСОБА_1 викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Крім того, суд залишив поза увагою те, що домашнє насильство істотно відрізняється від звичайних конфліктних відносин, тобто факт вчинення конфлікту, навіть між особами, в розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», сам по собі не може свідчити про факт скоєння насильства. Належних і допустимих доказів скоєння саме домашнього насильства матеріали справи не містять. Більш того, вказує, що протокол складено з порушенням вимог законодавства, зокрема визначених строків, оскільки подія відбулася 26.11.2023 а протокол складено 05.12.2023. Таким чином, на переконання апелянта, матеріали справи не містять належних і допустимих доказів, які б об`єктивно та поза межами розумного сумніву доводили факт скоєння ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його захисник Слободянін М.В. підтримали апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просили її задовольнити.

Потерпіла ОСОБА_2 у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала та просила постанову суду відносно ОСОБА_1 залишити без змін.

Вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників справи, перевіривши доводи наведені в апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст. ст. 245, 251 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне й об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом. Доказами у справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи у його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Орган (посадова особа), відповідно до ст. 252 КУпАП оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Отже при розгляді справи про адміністративне правопорушення, у відповідності з вимогами ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинене таке правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 7 ст. 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. При цьому, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами поданої апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та змісту оскаржуваної постанови, ОСОБА_1 визнаний винним у тому, що він 26.11.2023 року о 13 год. 30 хв. знаходячись за адресою: АДРЕСА_2 вчинив домашнє насильство відносно дружини ОСОБА_2 , що виразилося у сімейній сварці, внаслідок чого спричинив шкоду психологічному здоров`ю дружини, тобто вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

З пояснень ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наданих у суді апеляційної інстанції вбачається, що подружжя разом не проживає більше двох років і наразі триває процес розлучення. Сварки між ними виникають у зв`язку з різними поглядами щодо виховання дитини.

ОСОБА_1 зазначив, що у цей день привів дитину за місцем проживання матері і пішов. Проте збагнув, що забув віддати дитячий проїзний квиток і вимушений був повернутися. Відчинивши двері дружина звинуватила його у тому, що він віддав їй хвору дитину, оскільки знайшла у речах сироп від кашлю та почала його штовхати і бити, а потім забрала його рюкзак, у якому знаходилися його особисті, речі та документи і без якого він не міг піти. Він попросив дитину викинути рюкзак у коридор. Отримавши рюкзак він пішов і лише через п`ять днів його запросили до поліції.

ОСОБА_2 пояснила, що чоловік привів хворого сина. Після того як вона показала йому сироп від кашлю, він вихопив його та облив ним її та квартиру. Його не била і рюкзак не забирала, навпаки він у процесі сварки почав її душити. Син був свідком цієї конфліктної ситуації, злякався і зі свого телефону викликав поліцію. Після приїзду поліції написала заяву про систематичне вчинення чоловіком фізичного та психологічного насилля над нею та дитиною.

Відтак, подружжя у судовому засіданні пояснювали різні версії події (конфлікту, сварки), у тому числі і щодо застосування фізичного насильства по відношенню одне до одного, проте такі їх твердження не підтверджуються жодними належними, достатніми та допустимими доказами.

Разом з цим, суд першої інстанції зазначив, що вина особи, яка притягається до адміністративної відповідальності доведена в повному обсязі та підтверджується матеріалами справи, а саме: протоколом про адміністративне правопорушення, у якому викладено обставини правопорушення, заявою ОСОБА_2 , відповідно до яких ОСОБА_3 вчинив конфлікт зі своєю дружиною ОСОБА_4 , що виражався в сімейній сварці, чим, на думку інспектора поліції, вчинив домашнє насильство психологічного характеру. Пояснення потерпілої є логічними і послідовними та такими, що повністю узгоджуються із дослідженими матеріалами справи, проте такі висновки суду не зовсім відповідають фактичним обставинам справи та наявним в ній доказам.

Так, диспозиція ч. 1 ст. 173-2 КУпАП передбачає відповідальність за вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статті, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі його винесення.

Відповідно до п. 3 ч. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон) домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Згідно п. 14 ст. 1 Закону психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Для правильної кваліфікації дій особи, яка притягується до адміністративної відповідальності з підстав передбачених ч. 1 ст. 173-2 КУпАП факт порушення вказаних прав повинен бути відображений у протоколі про адміністративне правопорушення.

Об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого зазначеною статтею, полягає в умисному вчиненні будь-яких з зазначених у диспозиції дій, та передбачає існування обов`язкової ознаки - можливість настання фізичної чи психологічної шкоди, яка була чи могла бути завдана потерпілому. Разом з тим, вчинення будь-яких діянь фізичного, психологічного чи економічного характеру, повинно бути підтверджено поясненнями свідків, потерпілих або іншими доказами (наприклад аудіо/відео фіксацією), що є необхідним елементом складу даного правопорушення.

Отже, домашнє насильство, яке охоплюється диспозицією ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, має місце тоді, коли будь-які діяння фізичного, психологічного чи економічного характеру тягнуть за собою можливість настання чи настання шкоди фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.

Системний аналіз існуючого національного та міжнародного законодавства свідчить про те, що домашнє насильство істотно відрізняється від звичайних конфліктних відносин, оскільки має певні ознаки та характеризується тим, що особа, яка застосовує домашнє насильство, маючи значну перевагу в своїх можливостях, діє умисно з наміром досягти бажаного результату, який полягає у заподіянні шкоди потерпілому шляхом порушення його прав і свобод.

У той час, як під конфліктом необхідно розуміти такий стан взаємовідносин, який характеризується наявністю зіткнення протилежних інтересів і поглядів, напруження і крайнє загострення суперечностей, що може призвести до активних дій, ускладнень, боротьби, що супроводжуються складними колізіями; ситуація, в якій кожна зі сторін намагається зайняти позицію несумісну з інтересами іншої сторони.

Виникнення конфлікту залежить не лише від об`єктивних причин, але й від суб`єктивних факторів, до яких необхідно віднести власні уявлення учасників конфлікту про себе, свої потреби, мотиви, життєві цінності та ставлення до іншої сторони конфлікту.

Тобто, факт вчинення конфлікту, навіть між особами, визначеними Законом, сам по собі не може свідчити про факт скоєння насильства.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративне правопорушення, визначених ст. 255 КУпАП (ч. 2 ст. 251 КУпАП).

Підставою для складання протоколу про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_5 була заява його дружини ОСОБА_2 .

Протокол є важливим процесуальним документом, який засвідчує факт неправомірних дій за які передбачена адміністративна відповідальність та його невід`ємні складові частини повинні бути оформлені належним чином, містити в собі всі дані, необхідні для своєчасного та об`єктивного вирішення питання про наявність в діях особи складу адміністративного правопорушення.

При цьому, всі викладені в протоколі про адміністративне правопорушення обставини повинні бути доведені сукупністю належних та допустимих доказів.

Отже, особа, яка складала протокол, повинна була визначитись, дії ОСОБА_5 або завдали шкоди психічному здоров`ю, або могли завдати таку шкоду; вони чинили або психологічне або фізичне насильство.

Таким чином, фактично долучені до протоколу тільки заява потерпілої та пояснення сторін конфлікту, однак з їх аналізу неможливо беззаперечно дійти висновку про те, що в діях ОСОБА_5 є склад адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачено ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України № 23-рп/2010 від 22.12.2010 адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах і правової презумпції, в тому числі і закріпленій в ст. 62 Конституції України презумпції невинуватості.

У силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачиться на її користь, недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Стосовно складеного протоколу про адміністративне правопорушення, то сам по собі він не може бути беззаперечним доказом вини особи в тому діянні, оскільки не являє собою імперативного факту доведеності вини особи, тобто не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом».

Насильство у родині будь-якого характеру, відрізняється від конфліктних ситуацій, спорів, що виникають у кожній сім`ї та не становлять загрози подальшому розвитку здорових стосунків, тим, що при домашньому насильстві завжди дії того, хто допускає таке насильство, носять навмисний характер, з наміром досягнення бажаного результату, тягнуть спричинення шкоди; відбувається порушення прав і свобод людини; наявна значна перевага сил (фізичних, психологічних, пов`язаних із вищою посадою тощо) того, хто чинить насильство. Якщо в діях немає хоча б однієї з чотирьох наведених ознак, вони не є насильством.

З наведеного вбачається, що належних та допустимих доказів, які б об`єктивно та поза межами розумного сумніву доводили факт скоєння ОСОБА_6 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, а саме домашнього насильства, тобто умисного вчинення діянь психологічного характеру, внаслідок чого могла бути завдана шкода психічному здоров`ю потерпілої, матеріали справи не містять, що виключає можливість притягнення його до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Таким чином, у діях ОСОБА_1 відсутній склад указаного адміністративного правопорушення, а отже провадження у справі підлягає закриттю, на підставі п. 1. ч. 1 ст. 247 КУпАП.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Слободяніна Максима Вікторовича, подану від імені та в інтересах ОСОБА_1 - задовольнити.

Постанову Оболонського районного суду м. Києва від 24 січня 2024 року - скасувати.

Провадження у справі відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за частиною 1 статті 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення - закрити, у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя М.І. Оніщук