П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.03.2024 м. Ужгород

Суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Фазикош О.В., розглянувши справу про адміністративне правопорушення що надійшла з Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області, відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешк. АДРЕСА_1 , за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП,-

В С Т А Н О В И В:

З протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАВ №941943 від 22.01.2024 року вбачається, що систематично, а саме за адресою АДРЕСА_2 гр. ОСОБА_1 вчиняє психологічний тиск відносно своєї колишньої співмешканки ОСОБА_2 , а саме погрожує в СМС повідомленнях чим вчиняє домашнє насильство психологічного характеру, чим вчинив правопорушення передбачене ч.2 ст. 173-2 КУпАП.

ОСОБА_1 на розгляд справи не з`явився, повідомлявся належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

У попередньому судовому засіданні ОСОБА_1 , заперечив вину у вчиненні ним адміністративного правопорушення. При цьому зазначив, що між ним та ОСОБА_2 виник конфлікт з приводу того, що вона не дозволяє йому бачити сина. При цьому зазначив, що в суді розглядається справа про встановлення батьківства. ОСОБА_1 до суду подано заяву у якій він просить не брати до уваги докази, що містять у справі про адміністративне правопорушення до уваги, зокрема скріншоти месенджерів, оскільки такі викликають сумніви та вказують на підроблення, та не брати до уваги усні та письмові пояснення, заяви ОСОБА_2 .

05.03.2024 від ОСОБА_1 надійшли додаткові пояснення у системі «Електронний суд», а також ним подано заяву через канцелярію суду. Так, ОСОБА_1 вважає що відсутні підстави для складання відносно нього протоколу про адміністративне правопорушення, а повторні спроби притягнути його до відповідальності без належних підстав або доказів також свідчить про систематичне порушення принципу презумпції невинності.

Потерпіла в судове засідання не з`явилась, повідомлялась в порядку передбаченому законом про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомила.

Суд вивчивши подані заяви, додаткові пояснення та додані до них докази, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Згідно зі ст.245КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАВ №941943 від 22.01.2024 року вказується, що систематично, а саме за адресою АДРЕСА_2 гр. ОСОБА_1 вчиняє психологічний тиск відносно своєї колишньої співмешканки ОСОБА_2 , а саме погрожує в СМС повідомленнях чим вчиняє домашнє насильство психологічного характеру, чим вчинив правопорушення передбачене ч.2 ст. 173-2 КУпАП.

При цьому, у протоколі про адміністративне правопорушення серії ВАВ №941943 від 22.01.2024 року не зазначено ні дату, ні час вчинення адміністративного правопорушення.

При викладенні суті правопорушення зазначено, що ОСОБА_1 систематично, а саме за адресою АДРЕСА_2 вчиняє психологічний тиск відносно своєї колишньої співмешканки ОСОБА_2 , а саме погрожує в СМС повідомленнях чим вчиняє домашнє насильство психологічного характеру, чим вчинив правопорушення передбачене ч.2 ст. 173-2 КУпАП.

На підтвердження чого до матеріалів протоколу додано пояснення потерпілої та її заява, скріншоти переписки та пояснення ОСОБА_1 .

Разом із тим, матеріали справи не містять відомостей щодо належності номерів телефону потерпілій ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Окрім того, скріншоти містять лише години отримання смс повідомлень проте відсутня дата таких повідомлень.

Вказане у свою чергу не надає підстав для висновку про систематичність, вчинення ОСОБА_1 правопорушення, як на це вказано у протоколі про адміністративне правопорушення, а також не надає можливості встановити дату таких повідомлень.

Слід зазначити, що скріншот (англ. screenshot) це знімок екрана - зображення, отримане комп`ютером, що зображує дійсно те, що бачить користувач на екрані монітора. Це зображення створене із запису видимих елементів екрана комп`ютера або іншого візуального пристрою виведення інформації. Як правило, це цифрове зображення створюється операційною системою або спеціальним програмним забезпеченням, хоча може також бути зроблене за допомогою фотокамери або іншого приладу для перехоплення сигналу відео з виходу комп`ютера.

Тобто, природа скріншоту як доказу відноситься до електронного документу.

Електронний документ документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством (ст. 5 Закону «Про електронні документи та електронний документообіг»).

Електронні докази повинні оцінюватися так само, як і інші види доказів, зокрема, щодо їх прийнятності, автентичності, точності та цілісності.

В межах, прийнятних відповідно до національного законодавства та на розсуд суду, електронні дані повинні прийматися як автентичний доказ, допоки інша сторона не наведе відповідні обґрунтовані доводи на спростування цього. Достовірність електронних доказів презюмується до тих пір, поки немає розумних сумнівів у протилежному.

Під час дослідження електронних доказів має відбуватись належна ідентифікація таких доказів. Це означає, зокрема, що будь-яка технологія, яка підтверджує автентичність, точність і цілісність даних, повинна бути прийнята.

Кожен електронний доказ (оригінал) зазвичай містить таку приховану інформацію як метадані. Метадані - це відомості про інші дані, і іноді їх називають "цифровим відбитком" електронних доказів. Він може включати важливі доказові дані, такі як дата й час створення чи модифікації файлу чи документа, або автор, а також дата й час, коли дані були надіслані. Безпосередній доступ до метаданих зазвичай недоступний. Метадані забезпечують необхідний контекст для оцінки доказів (даних) так само, як поштовий штемпель забезпечує контекст для оцінки звичайного (паперового) листа та його змісту. Суди повинні усвідомлювати потенційну доказову цінність метаданих, у випадку коли інша сторона оспорює достовірність доказу (авторство, цілісність, автентичність). Метадані можуть бути використані для відстеження та ідентифікації джерела та адресата повідомлення, даних про пристрій, який створив електронні докази, дати, часу, тривалості та типу доказів. Метадані можуть бути релевантними або як непрямі докази (наприклад, вказівки на найбільш релевантну версію документа), або як прямі докази (наприклад, якщо даними файлу маніпулювали). Ця настанова також релевантна у випадку втрати метаданих.

Як вбачається із ксерокопії долучених до протоколу скріншотів записів, вони не містять жодних даних про дати написання цих записів, даних про відправника та адресата цих записів, їх оригінальний текст на кожному із цих документів не засвідчений, повторюється.

При цьому відсутні дані про те хто і коли виготовляв дані документи; матеріали додані до протоколу, не містять відомостей де оригінали таких документів знаходяться на зберіганні, що суперечить вимогам Порядку засвідчення копій документів, визначених пунктами 5.26, 5.27 Національного стандарту України Державна уніфікована система документації, Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації "Вимоги до оформлювання документів" ДСТУ 4163-2003, затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 07.04.2003 №55.

Так, матеріали справи містять копію заяви потерпілої в якій вказано про те, що вона додає до неї скріншоти переписки. При цьому, ОСОБА_1 ставить під сумнів справжність вказаних доказів.

З огляду на вказане вважаю, що дані документи не можуть бути визнані належними і достатніми доказами у справі з огляду на вимоги ст. 251 КУпАП.

Крім того, до протоколу додані копію друкованого документа, зі змістом якого неможливо ознайомитися через неналежну якість його виготовлення.

В протоколі відомості про свідків адміністративного правопорушення відсутні, пояснення таких до матеріалів справи не надано.

Протокол про адміністративне правопорушення за своєю суттю є процесуальним документом, яким уповноважений орган засвідчує певне порушення, допущене особою, яке містить склад адміністративного правопорушення, передбаченого відповідними нормами КУпАП і який є підставою для подальшого провадження у справі. Зміст протоколу про адміністративне правопорушення повинен чітко відповідати приписам ст. 256 КУпАП, особливо в частині викладення фабули правопорушення, яка, як зазначено вище фактично є обвинуваченням.

Згідно вимог статті 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення, зазначаються, зокрема суть адміністративного правопорушення та нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення.

При цьому, суть адміністративного правопорушення повинна точно відповідати ознакам складу адміністративного правопорушення, зазначеним у статті КУпАП або нормах інших нормативно-правових актах, якими передбачена відповідальність за вчинення чітко визначених протиправних дій.

Відповідно до наведених норм права та позиції ЄСПЛ, викладеній у рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Карелін проти росії» від 20 вересня 2016 року, в якій зазначено, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист та принципу рівності сторін процесу.

Обставини правопорушення повинні бути викладені в протоколі конкретно, з належним формулюванням складу адміністративного правопорушення у відповідності до змісту диспозиції статті (частини статті) КУпАП, що передбачає відповідальність за його вчинення.

Суд здійснює розгляд справи саме в межах висунутого обвинувачення відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення.

Відсутність належного викладення формулювання конкретного обвинувачення в протоколі може істотно вплинути на права учасників провадження щодо забезпечення права на справедливий суд та порушення права на захист особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Це позбавляє суд можливості належним чином роз`яснити особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, суть обвинувачення та розглянути справу в межах обвинувачення. Неконкретність обвинувачення порушує права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на захист вже з моменту складання протоколу про адміністративне правопорушення, оскільки захищатися від неконкретного обвинувачення неможливо.

Диспозицією частини 1 статті 173-2 КУпАП передбачено, що вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, є умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі його винесення тягне за собою юридичну відповідальність.

Норма статті 173-2 КУпАП є бланкетною, а тому для того, щоб повністю розкрити суть адміністративного правопорушення у протоколі повинно бути зазначено, які конкретно дії вчинила особа, який спосіб насильства прослідковується у діях порушника, якщо дій кілька, то зазначена кожна дія і вид насильства, наслідки цих дій по відношенню до особи, щодо якої вони були спричинені.

Організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства визначаються Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» за № 2229-VIII.

Стаття 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначає, що домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи (п.14 ч.1 ст.1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству").

Таким чином, під домашнє насильство, зокрема, психологічного характеру, яке утворює склад адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 173-2 КУпАП, підпадають такі діяння, якими цілеспрямовано та навмисно спричиняється емоційна невпевненість, страх або іншим чином завдається шкода психічному здоров`ю іншого члена сім`ї.

Законодавець визнав адміністративним правопорушенням не будь-яке домашнє насильство, а лише те, яке потягло за собою завдання шкоди фізичному або психічному здоров`ю потерпілого або ж могло спричинити таку шкоду.

Водночас, домашнє насильство характеризується такими ознаками: умисність (з наміром досягнення бажаного результату); спричинення шкоди; порушення прав і свобод людини; значна перевага сил (фізичних, психологічних, пов`язаних із вищою посадою тощо) того, хто чинить насильство.

Для наявності складу адміністративного правопорушення щодо вчинення домашнього насильства є обов`язковим одночасне існування вищевказаних ознак, у разі відсутності хоча б однієї із ознак дії особи не можна розцінювати як насильство.

Таким чином, виходячи з граматичного тлумачення диспозиції статті 173-2 КУпАП, орган поліції зобов`язаний при складанні протоколу про адміністративне правопорушення, зазначати конкретно, в чому саме полягало психологічне насильство, що прямо витікає з диспозиції статті (погрози, образи, чи переслідування, позбавлення житла, їжі, тощо) і яка шкода заподіяна, і це є обов 'язковим.

Дії ОСОБА_1 кваліфіковані за частиною 2 статті 173-2 КУпАП, як домашнє насильство психологічного характеру. При цьому не кваліфіковано як вчинене повторно протягом року.

Одночасно у протоколі про адміністративне правопорушення не конкретизовано, яка шкода була чи могла бути завдана, хоча це прямо випливає з диспозиції статті 173-2 КУпАП, та є обов`язковим елементом об`єктивної сторони, складу адміністративного правопорушення.

При цьому, в протоколі про адміністративне правопорушення не зазначений номер телефону, з якого надсилались смс повідомлення, дані про наслідки, які були спричинені чи могли бути спричинені потерпілій, що є обов`язковою складовою адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 КУпАП.

Суд звертає увагу на те, що обов`язок довести наявність ознак психологічного насильства в діях особи, яка притягається до адміністративної відповідальності та можливість заподіяння або заподіяння шкоди фізичному або психічному здоров`ю потерпілого покладається на посадову особу, яка складає протокол про адміністративне правопорушення.

Разом з тим, протокол про адміністративне правопорушення та долучені до нього матеріали не свідчать про те, що саме ОСОБА_1 надсилав смс повідомлення, не вказано в який саме період такі надсилались, та надані смс-повідомлення, які долучені до матеріалів справи не містять ознак залякування чи образ, здійснені з різних номерів телефонів, причетність до яких ОСОБА_1 заперечує, згідно поданих заяв.

Крім того, зі змісту диспозиції ч.1 ст.173 -2 КУпАП вбачається, що адміністративна відповідальність настає за психологічне насильство, яке здійснюється навмисно, з метою заподіяти шкоду фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.

Як вбачається з пояснень ОСОБА_1 , між особою, яка притягається до адміністративної відповідальності та потерпілою склалися стійкі конфліктні відносини, які загострились у зв`язку з тим, що між сторонами виник спір стосовно визначення батьківства дитини.

Виникнення конфлікту залежить не лише від об`єктивних причин, але й від суб`єктивних факторів, до яких необхідно віднести власні уявлення учасників конфлікту про себе, свої потреби, мотиви, життєві цінності та ставлення до іншої сторони конфлікту.

Інших об`єктивних доказів вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, матеріали справи не містять.

Враховуючи, що в суді не було підтверджено, що ОСОБА_1 надсилав потерпілій смс-повідомлення, де погрожував їй, вади самого обвинувачення у вигляді не зазначення наслідків дій ОСОБА_1 у виді спричинення шкоди потерпілій ОСОБА_2 , як елементу складу правопорушення, відсутність дати вчинення адміністративного правопорушення, суд вважає недоведеним належними та допустимими доказами вчинення ним інкримінованих йому дій, а самі по собі наведені у протоколі про адміністративне правопорушення обставини, за відсутності інших даних, не можуть бути достатньою підставою для висновку про те, що ОСОБА_1 у вказаному в протоколі місці вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно своєї колишньої співмешканки.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Санкція ч. 2 ст. 173-2 КУпАП передбачає, як найбільш суворий вид стягнення за вчинення даного правопорушення, адміністративний арешт на строк до п`ятнадцяти діб, а систематичне вчинення таких адміністративних правопорушень створює преюдицію для притягнення особи до кримінальної відповідальності за ст. 126-1 КК України.

Таким чином, в контексті рішення ЄСПЛ «Надточій проти України» (рішення від 15.05.2008, заява N7460/03) правопорушення, яке розглядається, має ознаки, притаманні «кримінальному обвинуваченню» у значенні статті 6 Конвенції, що вимагає дотримання стороною обвинувачення, яку в цій справі представляє автор протоколу про адміністративне порушення працівник поліції, відповідного доказового забезпечення, що передбачає такий рівень доказування, який не залишає жодних розумних сумнівів щодо доведеності вини особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Викладене зобов`язує суд розглядати справу за ст. 173-2 КУпАП з дотриманням стандартів ЄСПЛ, притаманних кримінальному провадженню.

Зокрема, суд не вправі самостійно змінювати на шкоду особі фабулу, викладену у протоколі про адміністративне правопорушення, яка є викладом обставин складу адміністративного правопорушення, що ставиться у вину особі, винуватість якої у скоєнні правопорушення має доводитися в суді; суд також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки суд, діючи таким чином, порушує вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, перебираючи на себе функції прокурора та позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя.

У справі «Малофєєва проти Росії» («Malofeyeva v. Russia», рішення від 30.05.2013, заява № 36673/04) ЄСПЛ встановив, серед іншого, порушення ч. 3 ст. 6 Конвенції у зв`язку з тим, що в протоколі про адміністративне правопорушення фабула правопорушення була сформульована лише в загальних рисах без конкретизації обставин вчинення правопорушення, але національні суди, розглянувши справу без участі сторони обвинувачення (згідно законодавства Російської Федерації така участь не передбачена), відредагували фабулу правопорушення, зазначивши в постанові суду конкретні обставини правопорушення. У зв`язку з цим, на думку ЄСПЛ, заявниці була відома лише кваліфікація діяння, але не фактичні обставини обвинувачення, таким чином, вона була позбавлена можливості належної підготовки до захисту.

У справі «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява № 926/08, рішення від 20.09.2016) ЄСПЛ розглянув ситуацію, коли національний суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення ініціював дослідження доказів обвинувачення та за результатами дослідження доказів притягнув особу до відповідальності, уточнивши в судовому рішенні фабулу правопорушення, усунувши певні розбіжності та неточності, які мали місце в протоколі про адміністративне правопорушення, що становить порушення ч. 1 ст. 6 Конвенції в частині дотримання принципу рівності сторін і вимог змагального процесу (за цих умов особа позбавлена можливості захищатися від висунутого проти нього обвинувачення перед незалежним судом, а навпаки вона має захищатися від обвинувачення, яке, по суті, судом підтримується).

У відповідності до ч. 2 ст. 251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

В даній справі обов`язок щодо збирання доказів було покладено на поліцейського , який складав вказаний протокол про адміністративне правопорушення, натомість, всупереч ч. 2 ст. 251 КУпАП, справа про адміністративне правопорушення не містить належних та допустимих доказів винності ОСОБА_1 у вчинені правопорушення передбаченого ч.2 ст. 173-2 КУпАП.

Наведені вище обставини у своїй сукупності вказують на те, що в ході провадження у цій справі не доведено наявності в діях ОСОБА_1 , складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.173-2 КУпАП.

При оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерії доведення "поза розумним сумнівом". Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту (рішення ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі "Коробов проти України"). Приймаючи до уваги дане рішення, суд керується саме цим принципом «поза розумним сумнівом», зміст якого також сформульований у п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14 лютого 2008 року у справі "Кобець проти України". Зокрема, доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22.10.2010 № 23-рп/2010 зазначив (п. 4), що Конституція України визначає основні права і свободи людини і громадянина та гарантії їх дотримання і захисту, зокрема: юридична відповідальність особи має індивідуальний характер; обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Конституційний Суд України на підставі наведеного дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

В силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи. За таких обставин факт вчинення ОСОБА_1 правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-2 КУпАП, є недоведеним.

За встановлених обставин, матеріали протоколу не містять достатніх та незаперечних доказів, які б доводили винуватість ОСОБА_1 поза розумним сумнівом, а рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях, судом не може бути зроблений беззаперечний висновок про наявність в діях останнього складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-2 КУпАП, а тому суд приходить до висновку про відсутність в діях ОСОБА_1 , складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-2 КУпАП, та відповідно про наявність правових підстав для закриття справи.

Керуючись п.1 ч.1 ст.247, ст.173-2, 283, п.3 ст. 284 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суддя,-

П О С Т А Н О В И В :

Провадження в адміністративній справі відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ч.2 ст.173-2 КУпАП закрити в зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення відповідно до п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП.

Постанова по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга подається до відповідного апеляційного суду через місцевий суд, який виніс постанову. Строк звернення постанови для виконання три місяці з дня винесення постанови.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду Фазикош О.В.