Номер провадження: 33/813/1224/24
Номер справи місцевого суду: 947/2562/24
Головуючий у першій інстанції Войтов Г. В.
Доповідач Толкаченко О. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.05.2024 року м. Одеса

Суддя Одеського апеляційного суду Толкаченко О.О., за участю секретаря судового засідання Соколовської Є.Р., потерпілого ОСОБА_1 , захисника Сафронюка П.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні його апеляційну скаргу на постанову Київського районного суду м. Одеси від 26 березня 2024 року, -

ВСТАНОВИВ:

зазначеною постановою

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що проживає: АДРЕСА_1 ,

визнана винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та на неї накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень на користь держави.

Крім того стягнутий судовий збір у розмірі 605 грн. 60 коп.

Обставини справи та вимоги апеляційної скарги

Оскарженою постановою суду першої інстанції встановлено, що 05.01.2024 року о 20:15 годин на вул. Ак. Корольова, 81/1 в м. Одесі, ОСОБА_2 керуючи автомобілем «Hyundai Accent», державний номер НОМЕР_1 , порушила вимоги п.п. 2.3.б, 13.1 «Правил дорожнього руху України», не врахувала дорожньої обстановки, не витримала безпечної дистанції та здійснила зіткнення з автомобілем «Renault Megane», державний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 , який рухався попереду, здійснював розворот. Внаслідок ДТП технічні засоби отримали механічні пошкодження.

Своїми діями ОСОБА_2 вчинила адміністративне правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП.

Не погодившись із зазначеною постановою суду першої інстанції захисник Сафронюк П.В. подав апеляційну скаргу, в якій просив оскаржену постанову скасувати та постановити нову, якою визнати ОСОБА_2 невинуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що оскаржуваній постанові суд зазначає про те, що потерпілий, пояснив, що в той день він керував автомобілем «Renault Megane». Рухався по вул. Ак. Корольова в лівій смузі, на світлофорі виконував маневр розвороту, повернув машину на 45 градусів, встиг виконати чверть розвороту і відчув удар в ліву сторону автомобілю, його автомобіль розвернуло від удару.

Захисник вважає такий висновок суду є хибним і фактично покази потерпілого підтверджують відсутність в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, оскільки повернутий на 45 градусів автомобіль потерпілого відносно поздовжньої осі проїзної частини в момент первинного контакту, з врахуванням місця розташування місця удару свідчить про те, що потерпілий не міг виконувати поворот з крайньої лівої смуги, оскільки в такому випадку автомобіль під керуванням потерпілого утворив би кут 45 градусів з проїзною частиною в момент коли знаходився б на зустрічній смузі, а не в крайній лівій смузі.

Судом першої інстанції було проігноровано той факт, що згідно схеми ДТП та фото з місця ДТП, враховуючи кінцеве розташування транспортних засобів та місце удару на кожному з автомобілів, слід зробити висновок, що маневр розвороту, який здійснював водій RENAULT Megane, державний номер НОМЕР_2 , відбував не з крайнього лівого положення, як того вимагає п 10.4 ПДР, перед поворотом праворуч та ліворуч, у тому числі в напрямку головної дороги, або розворотом водій повинен завчасно зайняти відповідне крайнє положення на проїзній частині, призначеній для руху в цьому напрямку.

Позиції учасників апеляційного розгляду

Захисник Сафронюк П.В. підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Потерпілий ОСОБА_1 заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши учасників апеляційного розгляду, дослідивши вимоги апеляційної скарги та матеріали справи про адміністративне правопорушення, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції

Відповідно до положень ст.7 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Згідно з ч.7 ст.294 КУпАП, апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду скарги буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст.280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду...., а також з`ясувати інші обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Статтею 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами ....., а також іншими документами.

Згідно з положеннями ст.252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до п.2.3 б Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306 (далі Правила дорожнього руху) для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі.

Пунктом 13.1 вказаних Правил передбачено, що водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу.

Статтею 124 КУпАП встановлено адміністративну відповідальність за порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна.

Об`єктом даного адміністративного проступку є суспільні відносини у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху та у сфері власності. Об`єктивна сторона правопорушення виражається у порушенні учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна (матеріальний склад).

Суб`єкт адміністративного проступку - загальний (фізична осудна особа, яка досягла 16-річного віку).

Суб`єктивна сторона правопорушення визначається ставленням до наслідків і характеризується наявністю вини у формі умислу або необережності.

Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серії ААД № 733665 від 05.01.2024 року, 05.01.2024 року о 20:15 годин на вул. Ак. Корольова, 81/1 в м. Одесі, ОСОБА_2 керуючи автомобілем «Hyundai Accent» державний номер НОМЕР_1 , порушила вимоги п.п. 2.3.б, 13.1 «Правил дорожнього руху України», не врахувала дорожньої обстановки, не витримала безпечної дистанції та здійснила зіткнення з автомобілем Renault Megane державний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 , який рухався попереду, здійснював розворот. Внаслідок ДТП технічні засоби отримали механічні пошкодження.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вина водія ОСОБА_2 підтверджується зібраними в справі доказами.

Зі схеми місця ДТП, доданої до протоколу про адміністративне правопорушення та підписаної учасниками ДТП: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 вбачається, що на схемі зображено розміщення транспортних засобів на час її складання. Також в схемі зазначено пошкодження, які отримали транспортні засоби «Renault Megane», державний номер НОМЕР_2 та «Hyundai Accent», державний номер НОМЕР_1 .

Апеляційний суд наголошує, що схема ДТП була складена в присутності всіх учасників процесу, та підписана ОСОБА_2 від якої зауважень щодо складання схеми ДТП не надійшло.

Так, під час апеляційного розгляду захисник стверджував, що зіткнення автомобілів відбулося з незалежних від ОСОБА_2 причин. Оскільки розворот відбувався не з крайнього лівого положення.

В свою чергу потерпілий ОСОБА_1 під час апеляційного розгляду наполягав на тому, що він виконував маневр розвороту ліворуч, при цьому права смуга руху була вільна, та відчув удар у заднє колесо.

Разом з тим, у своїх поясненнях, що містяться в матеріалах справи, ОСОБА_2 зазначила, що автомобіль Рено НОМЕР_2 рухався в лівій полосі.

За таких обставин, апеляційний суд вважає неспроможними доводи апеляційної скарги про те, що водій ОСОБА_1 здійснював маневр розвороту з порушенням ПДР, а тому з його вини сталася ДТП, оскільки стороною захисту не надано жодних доказів для підтвердження вказаних обставин.

При цьому, будь-які докази, які б свідчили про відсутність збоку ОСОБА_2 вини у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, або спростовували обставини, які зазначені в протоколі про адміністративне правопорушення, в матеріалах справи відсутні.

Разом з тим, під час судового розгляду сторона захисту не зверталася до суду першої інстанції з клопотанням про призначення судової трасологічної автотехнічної експертизи, з метою визначення відповідності поведінки водіїв вимогам ПДР України.

Оцінюючи викладені обставини апеляційний суд вважає, що, оскільки водій ОСОБА_2 керуючи автомобілем «Hyundai Accent», державний номер НОМЕР_1 , порушила вимоги п.п. 2.3.б, 13.1 «Правил дорожнього руху України», не врахувала дорожньої обстановки, не витримала безпечної дистанції та здійснила зіткнення з автомобілем «Renault Megane», державний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 , який рухався попереду, здійснював розворот, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що в діях водія ОСОБА_2 вбачається склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Положеннями п.1.4. Правил передбачено, що кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила.

Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю чи здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.

В рішенні по справі «О' Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 року, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати (далі Суд) постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Апеляційний суд переконаний, що належним виконанням вимог Правил дорожнього руху України, водій автомобіля Hyundai Accent державний номер НОМЕР_1 ОСОБА_2 мала можливість уникнути зіткнення з автомобілем марки Renault Megane державний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 тому дорожньо-транспортна пригода сталася саме з вини водія ОСОБА_2 , яка не врахувала дорожньої обстановки, не витримала безпечної дистанції та здійснила зіткнення з автомобілем, який рухався попереду та здійснював розворот.

Щодо інших доводів, на які посилався захисник в апеляційній скарзі, апеляційний суд зазначає про таке.

Обов`язок суду мотивувати прийняття або відхилення доводів сторін полягає у відображенні в судовому рішенні висновків суду про те, що саме дало йому підстави прийняти та/чи відхилити аргументи сторін, з посиланням на з`ясовані у справі обставини та норми матеріального чи процесуального права, що підлягають застосуванню до правовідносин, що склались.

Згідно зі статтею 17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі Хаджинастасіу проти Греції національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Кузнецов та інші проти Російської Федерації зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи Серявін та інші проти України, Проніна проти України), з якої випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, зокрема, відповідно до п. 58 Рішення ЄСПЛ по справі "Серявін та інші проти України" (Заява N 4909/04) від 10 лютого 2010 року визначено, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Роуз Торія проти Іспанії, параграфи 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (рішення у справі Хірвісаарі проти Фінляндії, параграф 32).

Зазначені тези знаходять своє підтвердження і у Постанові Верховного суду від 28 березня 2017 року по справі №800/527/16.

У пункті 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що обов`язок судів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду від 23.12.2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» встановлено, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим ст.cт.283, 284 КУпАП. В ній, зокрема, необхідно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Враховуючи викладені обставини, апеляційний суд дійшов висновку про те, що судом першої інстанції на підставі повного та всебічного дослідження всіх обставин справи зроблений обґрунтований висновок про наявність в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, у зв`язку з чим її притягнуто до адміністративної відповідальності.

Згідно зі ст.23 КУпАП адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Апеляційний суд вважає, що адміністративне стягнення ОСОБА_2 було накладене судом першої інстанції з дотриманням вимог ст.33 КУпАП в межах санкції ст.124 КУпАП.

Враховуючи викладене, апеляційний суд визнає апеляційну скаргу захисника ОСОБА_3 необґрунтованою і не вбачає підстав для її задоволення.

Відповідно до п.1) ч.8 ст.294 КУпАП, за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін.

Керуючись статтями 293, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанову Київського районного суду м. Одеси від 26 березня 2024 року, якою ОСОБА_2 визнана винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення та оскарженню не підлягає.

Суддя Одеського апеляційного суду О.О. Толкаченко