Номер провадження: 33/813/452/24
Головуючий у першій інстанції Федоренко Т. І.
Доповідач Кравець Ю. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.01.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі головуючого судді Кравця Ю.І, при секретарці судового засідання - Гасановій Л.Я. кизи, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Одеської митниці Анточ Н. на постанову Малиновського районного суду м. Одеси від 21.12.2023 року відносно:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 ,

- якою провадження у справі про порушення митних правил, передбачених ч.3 ст.471 МК України, закрито на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП за відсутністю складу адміністративного правопорушення,

установив

Постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 21.12.2023 закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_1 за ч.3 ст.471 МК України у зв`язку із відсутністю події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.471 МК України.

В апеляційній скарзі представник митниці ставить питання про скасування постанови Малиновського районного суду м. Одеси від 21.12.2023 року та прийняття нової постанови, якою ОСОБА_1 визнати винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.3 ст.471 МК України, та накласти на неї адміністративне стягнення, відповідно до санкції даної статті.

Доводи скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що матеріалами справи вина ОСОБА_1 доведена, оскільки останньою не надано жодного документу для ідентифікації незадекларованого музичного інструменту; не повідомила митний орган за встановленою формою щодо переміщення такого.

Таким чином, на думку представника митниці, постанова винесена без повного та об`єктивного з`ясування обставин справи.

В судове засідання апеляційного суду ОСОБА_1 не з`явилась, про місце та час судового розгляду повідомлялась засобами зв`язку, зазначеними в матеріалах справи, причини неявки апеляційному суду не повідомила.

Окрім того, представник Одеської митниці Кептене Д.А. надіслав до апеляційного суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, апеляційну скаргу підтримав.

Апеляційний суд зазначає, що обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Як відзначив суд у рішенні у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» (1989), сторона зобов`язана «демонструвати готовність брати участь у всіх етапах розгляду, що мають безпосередній стосунок до нього, утримуватися від використання прийомів для затягування процесу, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухань».

Більш того, відповідно до ч. 4 ст. 294 КУпАП апеляційний перегляд здійснюється суддею апеляційного суду протягом двадцяти днів з дня надходження справи до суду.

З огляду на вищевикладене, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, апеляційний суд вважає можливим розглянути апеляційну скаргу за відсутності ОСОБА_1 та представника митниці на підставі доводів, викладених в ній, а також доказів, які містяться в матеріалах справи.

Вивчивши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Статтею 7 КУпАП передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Завданнями провадження у справах про порушення митних правил, як це передбачено ст. 486 МК України, є своєчасне, всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її з дотримання вимог закону.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважені оцінювати надані їм докази (п. 34 рішення у справі «Тейксейра де Кастор проти Португалії» від 09.06.98, п. 54 рішення у справі «Шабельника проти України» від 19.02.2009), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією про захист прав і основоположних свобод.

Як встановлено судом 1-ої інстанції, згідно протоколу про порушення митних правил №0976/50000/23 від 25.05.2023 року - 25.05.2023 року о 00 год. 30 хв., в пункт пропуску для автомобільного сполучення «Маяки- Удобне-Паланка» Одеської митниці в напрямку руху з України до Молдови прибув рейсовий автобус «Одеса-Кишинів» р/н НОМЕР_1 (перевізник «ЄВРО-ЛЮКС»), під керуванням гр. України ОСОБА_2 (водій перевізник «ЄВРО-ЛЮКС»). Під час здійснення митного контролю та усного опитування, громадянка України ОСОБА_1 повідомила, що слідує до США транзитом через ОСОБА_3 та заявила, що товарів і предметів заборонених або обмежених законодавством України до переміщення через митний кордон України не переміщує. Під час огляду валіз громадянки ОСОБА_1 серед особистих речей без ознак приховування від митного контролю було виявлено предмет за зовнішніми ознаками схожий на музичний інструмент - скрипку (струний музичний смичковий інструмент, який має чотири струни), з ознаками старовини, коричневою кольору та смичок (дерев`яна палка з натягнутим уздовж пучком кінського волосу) які знаходиться у футлярі. Інформація щодо виробника, року виготовлення - відсутня.

Згідно з ч. 2 ст. 373 МК України, порядок вивезення (пересилання) громадянами за межі митної території України дорогоцінних металів (за винятком банківських металів, пам`ятних та ювілейних монет України із дорогоцінних металів), дорогоцінного каміння та виробів із них, а також культурних цінностей з метою відчуження визначається Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 13 Закону України від 21.09.1999 «Про вивезення, ввезення та повернення культурних цінностей» Свідоцтво на право вивезення (тимчасового вивезення) культурних цінностей є підставою для пропуску зазначених у ньому культурних цінностей за межі митної території України. Вивезення культурних цінностей без цього свідоцтва забороняється. Відповідно до пункту 1.6 Інструкції «Про порядок оформлення права на вивезення, тимчасове вивезення культурних цінностей та контролю за їх переміщенням через державний кордон України», затвердженої наказом Міністерства культури і мистецтв України від 22.04.2002 № 258 встановлено, що вивезення, тимчасове вивезення, утому числі шляхом пересилання, культурних цінностей за межі митної території України дозволяється за наявності свідоцтва на право вивезення (тимчасового ввезення) культурних цінностей з території України, зразок якого затверджено постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження зразка свідоцтва на право вивезення (тимчасового вивезення) культурних цінностей з території України» від 20.06.2000 № 984. Відповідно до «Переліку сувенірних виробів, предметів культурного і ужиткового призначення серійного і масового виробництва, на вивезення (тимчасове вивезення) яких дозвіл Державної служби контролю не потрібен», затвердженого наказом Міністерства культури України «Про затвердження інструкції про порядок оформлення права на вивезення, почасове вивезення культурних цінностей та контролю за їх переміщенням через державний кордон України» від 22.04.2002 №258, крім іншого, належать музичні інструменти за наявності одного з документів: фабричний паспорт, торгова квитанція, чек. ярлик на інструменті тощо, виготовлені після 1950 року, у т.ч.: фабричні серійні вітчизняного та зарубіжного виробництва; механічні та електромузичні.

Гр. ОСОБА_1 під час проходження митного контролю жодних дозвільних документів на право переміщення через державний кордон України вищевказаних предметів у неї не має.

Таким чином, на думку митного органу, громадянка України ОСОБА_1 вчинила недекларування товарів, що підпадають під встановлені законодавством обмеження, щодо вивезення за межі митної території України.

Зазначені дії кваліфіковані за ознаками порушення (порушень) митних правил, передбаченого (передбачених) щетиною 3 статті 471 Митного кодексу України.

На підставі вищевказаних обставин, посадовими особами митниці було складено протокол про порушення митних правил за ознаками правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 471 МК України.

Як вбачається з матеріалів справи про порушення митних правил, постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 02.10.2023 року матеріали справи про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч.3 ст.471 МК України було повернуто до Одеської митниці Держмитслужби України для дооформлення, оскільки в матеріалах справи відсутній висновок експерта, що предмет за зовнішніми ознаками схожий на музичний інструмент скрипку є культурною цінністю (а.с. 17-18).

Після дооформлення матеріали справи про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч.3 ст.471 МК України надійшли до суду 16.11.2023 року (а.с.22-23). Проте, жодних підтверджень виконання митним органом потстанови суду, матеріали справи не містять

Відповідно до ст.280 Кодексу України про адміністративні правопорушення орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ст. 508 Митного кодексу України, у справі про порушення митних правил процесуальні дії проводяться з метою отримання доказів, необхідних для правильного вирішення цієї справи.

Частинами 1 та 2 статті 515 МК України визначено, що експертиза призначається, якщо для з`ясування питань, що виникають у справі про порушення митних правил, виникла потреба у спеціальних знаннях з окремих галузей науки, техніки, мистецтва, релігії тощо. Зазначена експертиза не є судовою експертизою. Експертиза проводиться експертами спеціалізованого органу з питань експертизи та досліджень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну митну політику, його відокремлених підрозділів та інших установ або окремими спеціалістами, які призначаються посадовою особою митного органу, у провадженні якої знаходиться справа про порушення митних правил. Особа, щодо якої порушено зазначену справу, має право на проведення за її рахунок незалежної експертизи.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 КУПАП.

Натомість, як встановлено під час судового розгляду, після надходження до митного органу постанови суду від 02.10.2023 року, митницею не було призначено мистецтвознавчу експертизу товару, вилученого за протоколом про порушення митних правил №0976/50000/23 від 25.05.2023 року, а лише направлений лист до митного поста «Білгород-Дністровський» Одеської митниці із проханням надати докази, якими керувався інспектор поста під час складання протоколу про порушення митних правил (а.с. 19).

Отже, в матеріалах справи відсутній висновок експерта, що предмет за зовнішніми ознаками схожий на музичний інструмент скрипку є культурною цінністю.

Апеляційний суд вважає правильним висновок суду 1-ої інстанції про те, що доведення вини правопорушника покладається на орган, що складає протокол про адміністративне правопорушення. Під доказуванням у провадженні у справах про адміністративні правопорушення слід розуміти процесуальну діяльність суб`єктів щодо збору, перевірки та оцінки доказів з метою встановлення об`єктивної істини у справі й прийняття на цій основі законного рішення.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про вивезення, ввезення та повернення культурних цінностей» від 21 вересня 1999 року №1068-XIV культурні цінності об`єкти матеріальної та духовної культури, що мають художнє, історичне, етнографічне та наукове значення і підлягають збереженню, відтворенню та охороні відповідно до законодавства України, в тому числі, до яких відносяться унікальні та рідкісні музичні інструменти.

Крім того, сам Закон регулює відносини, пов`язані з вивезенням, ввезенням та поверненням культурних цінностей, і спрямований на охорону національної культурної спадщини та розвиток міжнародного співробітництва України у сфері культури.

З урахуванням встановлених апеляційним судом обставин та досліджених доказів, які містяться в матеріалах судової справи, слід констатувати, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що вилучений у ОСОБА_1 музичний інструмент - скрипка (струний музичний смичковий інструмент, який має чотири струни), з ознаками старовини, коричневою кольору та смичок (дерев`яна палка з натягнутим уздовж пучком кінського волосу) які знаходиться у футлярі є культурними цінностями та входять до категорії тих, що потребують спеціального дозволу на вивезення, що свідчить про відсутність об`єктивної та суб`єктивної сторони адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.471 МК.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.495 МК доказом у справі про порушення митних правил є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку встановлюються наявність або відсутність порушення митних правил, винність особи у його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, в тому числі такі дані встановлюються висновком експерта.

Як було встановлено апеляційним судом, митним органом не доведено наявності в діях ОСОБА_1 ознак адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 471 МК.

З урахуванням наведеного, досліджені в суді першої інстанції обставини, які перевірені в ході апеляційного розгляду, дозволяють суду апеляційної інстанції дійти висновку про те, що в суддею місцевого суду постановлено обґрунтоване рішення, яке прийнято на підставі фактичних обставин справи та доказів, наданих митним органом.

Практика Європейського Суду вказує на те, що обов`язок адміністративного органу нести тягар доведення є складовою презумпції невинності і звільняє особу від обов`язку доводити свою непричетність до скоєння порушення.

Відповідно до принципу «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у п. 43 рішення ЄСПЛ у справі «Кобець проти України» від 14.02.2008 року, доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом.

Разом з тим, у рішенні по справі «Барбера, Мессеге і Хабардо проти Іспанії» ЄСПЛ зазначив, що п. 2 ст. 6 Конвенції вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень судді відійшли від упередженої думки, що обвинувачений вчинив злочинне діяння, так як обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь обвинуваченого.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь.

Судовий розгляд справ повинен відповідати загальним принципам, а саме: верховенство права, законність, рівність перед законом і судом, повага до людської гідності, забезпечення права на свободу та особисту недоторканість, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості, тощо.

Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що в матеріалах даної справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження факту вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.471 МК, що свідчить про законність та обґрунтованість оскарженої постанови судді місцевого суду.

Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги (ч. 7 ст. 294 КУпАП).

Важливе значення для перегляду судового рішення в порядку апеляційного провадження мають форма і зміст апеляційної скарги. Значною мірою від того, які доводи і мотиви викладені у скарзі та які вимоги висуваються скаржником, залежать наслідки апеляційного провадження.

Заявивши вимоги про скасування постанови суду стосовно ОСОБА_1 із ухваленням нової постанови про визнання її винною у вчиненні порушення митних правил, передбаченого ч. 3 ст. 471 МК України, та накладення на неї адміністративного стягнення, представником Одеської митниці не було наведено обґрунтування цих вимог із зазначенням того, у чому конкретно полягає незаконність чи необґрунтованість судового рішення. Доповнення до апеляційної скарги на постанову судді стосовно ОСОБА_1 до початку апеляційного розгляду подані не були.

Переглядаючи постанову суду першої інстанції в межах доводів поданої апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що при розгляді даної справи, суддя повно, всебічно і об`єктивно дослідив дані, що містяться в матеріалах справи, належним чином перевірив обставини викладені у протоколі про порушення митних правил, дав цим обставинам належну оцінку, вислухав всі аргументи сторін та, приймаючи рішення про закриття провадження у справі стосовно ОСОБА_1 , дійшов правильного висновку про те, що митним органом не надано доказів, що остання не мала умислу на вчинення правопорушення та вчиняла дії, спрямовані на недекларування товарів (крім валютних цінностей), що підпадають під встановлені законодавством заборони та/або обмеження щодо ввезення на митну територію України або вивезення за межі цієї території та які переміщуються громадянами, які б утворювали склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 471 МК України, а загальні посилання скаржника на ухвалення судового рішення всупереч вимогам норм статей 245 КУпАП та 486 МК України не спростовують цих правильних висновків суду.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам протоколу про порушення митних правил № 0976/50000/23 від 25.05.2023 року, яким Малиновський районний суд м. Одеси надав належну оцінку, висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, апеляційний суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи протоколу про порушення митних правил, що зазначені і в апеляційній скарзі, при цьому враховуючи, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Доводи апеляційної скарги представника Одеської митниці Держмитслужби не містять будь-якого обґрунтування незаконності постанови суду 1-ої інстанції.

Загальні скаржника посилання на винесення постанови всупереч вимогам ст. 245 КупАП та ст. 486 МК України про повне, всебічне, об`єктивне з`ясування обставин справи та вирішення її у точній відповідності з законом, а також без належного урахування характеру вчиненого правопорушення, не спростовують правильних висновків суду, оскільки оскаржувана постанова суду містить належне обґрунтування відсутності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 471 МК України з огляду на те, що суду не надано беззаперечних доказів вчинення ОСОБА_1 зазначеного правопорушення, та суд не наділений повноваженнями збирати докази та кваліфікувати дії особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, а тому за таких обставин суд позбавлений можливості встановити вину ОСОБА_1 у вчинені нею адміністративного правопорушення.

У пункті 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» (з урахуванням первісного визначення принципу «поза розумним сумнівом» у справі «Авшар проти Туреччини») визначено, що доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростованих презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком судді першої інстанції, що митним органом не надано належних та достатніх доказів у підтвердження вини ОСОБА_1 у вчиненні порушення митних правил.

Приймаючи до уваги вищенаведене, а також вимоги про те, що будь-яке обвинувачення, в тому числі у вчиненні адміністративного правопорушення, не може ґрунтуватися на припущеннях, а всі сумніви щодо доведеності вини особи повинні тлумачитись на її користь, апеляційний суд вважає, що суддя місцевого суду прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність доказів вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 471 МК України, правомірно закривши провадження у справі у зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення.

Отже, апеляційний суд вважає постанову суду 1-ої інстанції законною, обґрунтованою, у зв`язку з чим не вбачає підстав для її скасування та задоволення апеляційної скарги представника Одеської митниці Держмитслужби.

Керуючись ст.ст. 268, 285, 294 КУпАП, ст.ст. 465, 471, 527, 529 МК України, апеляційний суд -

постановив

Апеляційну скаргу представника Одеської митниці Анточ Н. залишити без задоволення.

Постанову Малиновського районного суду м. Одеси від 21.12.2023 року відносно ОСОБА_1 , якою провадження у справі про порушення митних правил, передбачених ч.3 ст.471 МК України, закрито на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП за відсутністю події та складу адміністративного правопорушення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її постановлення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Одеського апеляційного суду Ю.І. Кравець