ОЧАКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 483/608/24
Провадження № 3/483/285/2024
ПОСТАНОВА

Іменем України

22 серпня 2024 року м. Очаків

Суддя Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області Шевиріна Т.Д., розглянувши справу про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП, відносно ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , відомості про ідентифікаційний код відсутні, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , -

В С Т А Н О В И Л А :

14 травня 2024 року до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області надійшов протокол серії ААД №480738, складений 02 квітня 2024 року, згідно з яким ОСОБА_1 обвинувачується у вчиненні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена частиною 1 статті 130 КУпАП.

Зокрема, ОСОБА_1 обвинувачується в тому, що 02 квітня 2024 року приблизно о 16 год. 40 хв. він, рухаючись по автомобільній дорозі Т15-13 Нечаяне-Кам`янка-Очаків 22 км, керував транспортним засобом автомобілем марки «ВАЗ 2113», номерний знак НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з ротової порожнини, млява мова, порушення координації рухів. Від проходження медичного огляду на визначення стану алкогольного сп`яніння на місці зупинки за допомогою газоаналізатора та проведення огляду у медичному закладі відмовився у присутності двох свідків, чим порушив п. 2.5 Правил дорожнього руху України.

ОСОБА_1 у судовому засіданні вину не визнав, зазначив, що дійсно 02 квітня 2024 року його було зупинено працівниками поліції під час керування автомобілем. Після перевірки документів поліцейські звинуватили його у керуванні транспортним засобом у нетверезому стані та запропонували пройти огляд на місці зупинки для визначення стану сп`яніння, на що він погодився. Після цього до нього підійшли ще двоє працівників поліції, які також почали лише стверджувати, що він перебуває в стані алкогольного сп`яніння та питали, скільки він випив, на що він відповів, що спиртні напої не вживав. При цьому, йому не було роз`яснено порядку проходження огляду на стан сп`яніння, не вказано на ознаки алкогольного сп`яніння, які він нібито мав. Після того, як поліцейський вимкнув відеофіксацію з нагрудної камери, йому було запропоновано відмовитися від проходження огляду на стан сп`яніння на увімкнену камеру, щоб прискорити час, після чого він зможе їхати далі.

Захисник у судовому засіданні просила закрити провадження у справі через відсутність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. Захисник зазначила, що під час складання протоколу ОСОБА_1 , як особі, яка не має юридичної освіти, не було чітко роз`яснено порядок та процедуру проходження огляду на стан сп`яніння, а також виличні наслідки вчинення чи не вчинення відповідних дій. На відео, що долучено до протоколу, чітко видно, що працівники поліції здійснюють тиск на ОСОБА_1 після того, як він погодився на проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки, а саме постійно повторювали, що він має відмовитися від проходження огляду. Крім того, захисник звернула увагу на те, що докази, долучені до протоколу, суперечать один одному, зокрема в частині дати і часу вчинення правопорушення. Так, датою вчинення правопорушення у протоколі вказано 02 квітня 2024 року, тоді як акт огляду на стан сп`яніння взагалі не містить будь-якої дати, а направлення на огляд ОСОБА_1 датується 02 травня. Письмові покази свідка ОСОБА_2 також датовані 02 травня.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 , його захисника, дослідивши протокол про адміністративне правопорушення, долучені до нього письмові докази та відеозапис, суд дійшов такого.

Водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (пункт 2.5 Правил).

Невиконання вказаних правил утворює склад правопорушення, передбаченого статтею 130 КУпАП.

Згідно з диспозицією частини 1 статті 130 КУпАП, адміністративним правопорушенням, крім іншого, є відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

При вирішенні питання щодо доведеності вини особи у скоєнні, в тому числі й адміністративного правопорушення, слід виходити з положень статті 62 Конституції України про те, що обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи мають тлумачитись на її користь.

Суд усвідомлює суспільну небезпеку правопорушень, пов`язаних з керування транспортними засобами особами у стані алкогольного сп`яніння, необхідність невідворотності покарання порушників та створення умов, які би перешкоджали розповсюдженню таких правопорушень, однак повноваження співробітників поліції не є безмежними та не повинні використовуватися свавільно, тобто без обґрунтування та жодних логічних пояснень.

Так, за прецедентною практикою Європейського суду з прав людини поняття «кримінальне обвинувачення», вжите в тексті статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі Європейська конвенція), підлягає автономному тлумаченню (пункт 81 Рішення у справі «Енгель та інші проти Нідерландів» від 08 червня 1976 року («Engel and others v. The Netherlands»). В цьому рішенні Європейський суд вперше вказав на принцип автономного тлумачення поняття «обвинувачення», сформулювавши критерії, які мають бути проаналізовані при вирішенні цього питання (тест Енгеля).

Визначення того, чи можна висунуте особі обвинувачення, яке національним законом віднесено до сфери дисциплінарних або адміністративних проступків, вважати кримінальним в розумінні статті 6 Європейської конвенції слід здійснювати за таким критеріями: чи визнається діяння злочином в національному законі, чи поширюється норма закону, якою встановлена відповідальність за таке діяння, на невизначене коло осіб, а також застосувати критерій правових наслідків, тобто оцінити форму та тяжкість правових наслідків в разі вчинення такого діяння.

У своїй практиці, в тому числі у справах «Швидка проти України» (рішення від 30 жовтня 2014 року) та «Гурепка проти України» (рішення від 06 вересня 2005 року) Європейський суд розглядав обвинувачення у справах про адміністративні правопорушення на предмет дотримання гарантій статті 6 Європейської конвенції.

З урахуванням викладеного, а також того, що обвинувачення у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП за колом осіб та за ступенем тяжкості покарання, яке загрожує особі в разі визнання її винною, може розглядатися як кримінальне в розумінні Європейської конвенції, суд перевіряє процедуру притягнення особи до відповідальності на предмет дотримання гарантій статті 6.

Так, частиною 2 зазначеної статті Європейської конвенції, зокрема, гарантовано, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Вказане свідчить про те, що обвинувачення у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП, носить характер кримінального, а тому суд зобов`язаний ретельно перевірити процедуру притягнення особи до відповідальності, в тому числі наявність ознак, зазначених у підозрі.

В порушення вимог ч. 2 ст. 266 КУпАП та пункту 6 розділу ІХ Інструкції, матеріали справи не містять доказів направлення ОСОБА_1 на огляд на стан сп`яніння. З долученого до матеріалів справи відеозапису вбачається, що під час розмови поліцейських з ОСОБА_1 останній погодився на проходження огляду, після чого відеозапис переривається.

З долучених до протоколу матеріалів не вбачається, що того ж дня, 02 квітня 2024 року, ОСОБА_1 було направлено на відповідний огляд.

Так, до протоколу долучено письмове направлення, датоване 02 травня 2024 року, в якому підпис особи, яка направляється відсутній.

В той же час, матеріали надійшли на розгляд суду 14 травня 2024 року, а відтак виникає обґрунтований сумнів щодо дати створення цього документа, а саме 02 травня 2024 року, як в ньому і зазначено, а не в день зупинки водія і складення протоколу.

З оглянутого в судовому засіданні відеозапису слідує, що працівником поліції після зупинки транспортного засобу жодних чітких ознак алкогольного сп`яніння водію не повідомлено, а зазначені у протоколі - не відповідають змісту відеозапису.

З відеозапису також вбачається, що після згоди ОСОБА_1 на проходження огляду відеозапис переривається.

Направлення ОСОБА_1 на огляд з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння до КНП «Очаківська багатопрофільна лікарня», не можна прийняти як доказ, оскільки таке направлення датоване 02 травня 2024 року, тоді як за змістом протоколу про адміністративне правопорушення подія, що ставиться в провину ОСОБА_1 мала місце 02 квітня 2024 року.

Так само, суд не може прийняти до уваги письмові пояснення ОСОБА_1 та свідка ОСОБА_2 , оскільки ці письмові пояснення датовані 02 травня 2024 року, тоді як за змістом протоколу про адміністративне правопорушення подія, що ставиться в провину ОСОБА_1 мала місце 02 квітня 2024 року.

Крім того, в матеріалах справи наявний акт огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, де вказано про відмову від проходження огляду на стан сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів. Однак, зі змісту вказаного акту не можливо встановити, чи стосується він конкретно ОСОБА_1 чи іншої особи, оскільки немає ніяких ідентифікуючих ознак щодо ОСОБА_1 та взагалі не вказана дата його складання.

Відповідно до ст. 251 КУпАП, обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Таким чином, тягар доказування доведеності вини особи у скоєнні інкримінованого адміністративного правопорушення покладається на уповноважену службову особу, яка складає протокол про адміністративне правопорушення, тобто у даному конкретному випадку поліцейського.

Матеріали справи не містять інших доказів, окрім протоколу про адміністративне правопорушення, які б слугували джерелом підтвердження факту відмови ОСОБА_1 від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки, за обставин, зафіксованих правоохоронцями у протоколі про адміністративне правопорушення.

Протокол про адміністративне правопорушення сам по собі без підтвердження іншими належними та допустимими доказами не є безумовним та беззаперечним доказом на доведення вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення, оскільки являє собою лише початковий правовий висновок щодо дій певної особи.

За висновком Верховного суду, викладеного у постанові від 21 січня 2020 року у справі № 754/17019/17 (провадження № 51-2568км19), який є релевантним для даної справи, при вирішенні питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), визначеним частинами другою та четвертою статті 17 КПК, що передбачають: «ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи».

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надав захист, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 284 КУпАП, по справі про адміністративне правопорушення орган (посадова особа) виносить, зокрема, постанову про закриття справи.

З урахуванням викладеного, вважаю, що справа про адміністративне правопорушення підлягає закриттю у зв`язку із недоведеністю події адміністративного правопорушення та вини ОСОБА_1 у його вчиненні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 283-285, 294 КУпАП,

П О С Т А Н О В И Л А :

Справу за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена частиною 1 статті 130 КУпАП закрити за недоведеністю події правопорушення та вини ОСОБА_1 у його вчиненні.

Постанову протягом десяти днів з дня винесення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду через Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності чи її захисником.

Суддя: