САДГІРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ЧЕРНІВЦІ
Справа № 726/1215/24
Провадження №3/726/574/24
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.05.2024 м. Чернівці

Суддя Садгірського районного суду м. Чернівці Асташев С. А., розглянувши матеріали справи про адміністративне правопорушення, які надійшли від Управління патрульної поліції в Чернівецькій області ДПП щодо:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, українця за національністю, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , що притягався раніше до адміністративної відповідальності,

про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП,

У С Т А Н О В И В:

Згідно із даних наданого на розгляд суду протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАБ № 844760 від 28.04.2024, складеного щодо ОСОБА_1 за ч.2 ст. 173-2 КУпАП, останній 28.04.2024 об 11:35 в м. Чернівці вул. Хотинська, 73 дитяча кімната «АльПік», вчинив щодо своєї доньки ОСОБА_2 умисні дії психологічного характеру, що полягали у шарпанні та чіплянні, чим вчинив психологічне насильство щодо донька, яке могло завдати шкоди психологічному здоров`ю. Також зазначено, що правопорушення вчинено вдруге протягом року і таким чином вказано, що своїми діями ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 173-2 КУпАП.

У судовому засіданні захисник особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 адвокат Паланійчук В.П. просив закрити провадження у справі щодо його довірителя у зв`язку із відсутністю події та складу адміністративного правопорушення, посилаючись на обставини, вказані у письмовому клопотанні, яке долучено до матеріалів справи.

Наявний відеозапис свідчить про відсутність психологічного насильства щодо малолітньої доньки ОСОБА_2 , відсутній факт заподіяння шкоди та не доведено умисність вчинення дій.

Також звертає увагу суду на те, що постанова Садгірського районного суду м. Чернівці від 20.02.2024 щодо ОСОБА_1 за ч.2 ст. 173-2 КУпАП скасована Чернівецьким апеляційним судом.

Від ОСОБА_3 та її захисника Шеремети І.С. 22.05.2024 надійшло письмове клопотання у якому просили долучити до матеріалів справи сд диск із записом протиправної поведінки ОСОБА_1 від 28.04.2024, а також за наслідками розгляду справи врахувати викладені доводи і притягнути ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності. Розгляд справи провести без їх участі.

Зазначили, що з грудня 2023 року до 28.04.2024 ОСОБА_1 не бачив дітей, а лише 28.04.2024 прийшов поза графіком у обумовленому місці з метою фіксації та збирання доказів у справі, яка перебуває у провадженні Садгірського районного суду м. Чернівці. Ситуація, при якій здійснювалася зустріч із дітьми вийшла із під контролю батька, оскільки діти його не знають. ОСОБА_3 вказує, що діти проживають із нею та знають її як єдину людину, що ними опікується. Вважає, що різкі рухи, крики та вчинення інших дій проти волі дитини спричинює морально-психологічну травму дитині та викликає страх і плач.

Заслухавши пояснення адвоката Паланійчука В.П., дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, зібрані у ній докази, долучені учасниками справи докази та надавши їм відповідну правову оцінку, доходжу такого висновку.

Так, завданням провадження у справах про адміністративне правопорушення є своєчасне, повне, всебічне з`ясування обставин по справі (ст. 245 КУпАП).

Відповідно до ст.280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтею 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно зі ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Частиною 1 ст. 173-2 КУпАП, передбачено адміністративну відповідальність за вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі винесення такого припису.

Об`єктом цього правопорушення є суспільні відносини у сфері захисту прав громадян.

Об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого зазначеною статтею, полягає в умисному вчиненні будь-яких із зазначених в диспозиції дій, та передбачає існування обов`язкової ознаки - можливість настання чи настання фізичної чи психічної шкоди здоров`ю потерпілого, яка була чи могла бути завдана потерпілому.

Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю вини у формі умислу.

Частина друга статті 173-2 КпАП України передбачає відповідальність за ті самі дії, вчинені особою, яку протягом року було піддано адміністративному стягненню за одне з порушень, передбачених частиною першою цієї статті.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» № 2229-VIII від 07 грудня 2017 року. Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно із ч.1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Таким чином, самі по собі, зокрема, нецензурні висловлювання та образи не формують собою домашнє насильство та утворюють склад адміністративного правопорушення лише у тому випадку, коли такі висловлювання спрямовані на обмеження волевиявлення особи і якщо такі дії викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Водночас, домашнє насильство характеризується такими ознаками: умисність (з наміром досягнення бажаного результату); спричинення шкоди; порушення прав і свобод людини; значна перевага сил (фізичних, психологічних, пов`язаних із вищою посадою тощо) того, хто чинить насильство.

Для наявності складу адміністративного правопорушення щодо вчинення домашнього насильства є обов`язковим одночасне існування вищевказаних ознак, у разі відсутності хоча б однієї із ознак дії особи не можна розцінювати як насильство.

При цьому, слід зазначити, що конфлікт (лат. conflictus - зіткнення, сутичка) - це зіткнення протилежних інтересів і поглядів, напруження і крайнє загострення суперечностей, що може призвести до активних дій, ускладнень, боротьби, що супроводжуються складними колізіями. Конфлікт не містить вище перелічених ознак. Ескалація конфлікту може призвести до насильства, але не завжди призводить.

Отже, різниця у тому, що насильство є результатом свідомих дій кривдника, підкріплене агресією і бажанням завдати шкоди.

Насильство умисний фізичний чи психологічний вплив однієї особи на іншу, проти її волі, що спричиняє цій особі фізичну, моральну, майнову шкоду, або містить у собі загрозу заподіяння зазначеної шкоди зі злочинною метою. Такий вплив на особу здійснюється вчиненням певних умисних діянь. Особа, яка вчиняє насильницькі діяння, усвідомлює їх характер, передбачає наслідки цих діянь і бажає або свідомо допускає їх настання.

Насильство завжди здійснюється за попереднього наміру, тобто умисно. Це означає, що особа, яка вчинила насильство, усвідомлювала або повинна була усвідомлювати характер вчинюваних нею дій або бездіяльності, передбачала або могла передбачити (виходячи з її фізичного і психічного стану) можливість настання таких шкідливих наслідків, як заподіяння моральної шкоди, шкоди фізичному або психічному здоров`ю іншого(-их) члена(-ів) сім`ї.

Домашнє насильство істотно відрізняється від конфліктних відносин, оскільки має певні ознаки та характеризується тим, що кривдник, маючи значну перевагу у своїх можливостях, діє умисно з наміром досягти бажаного результату, який полягає у заподіянні шкоди потерпілому шляхом порушення його прав і свобод.

Норми ст.173-2 КпАП України передбачають настання адміністративної відповідальності саме за вчинення домашнього насильства.

Так, на доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненому адміністративному правопорушенні, передбаченому ч.2 ст.173-2 КУпАП, окрім протоколу про адміністративне правопорушення, що містить виклад обставин та суті адміністративного правопорушення, наявність якого повинно доводитися іншими доказами у справі, долучено також письмову заяву та пояснення ОСОБА_3 (колишньої дружини та матері дитини ОСОБА_2 ) у яких остання просить притягнути до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за вчинення психологічного насильства щодо доньки ОСОБА_2 , що могло завдати шкоди психічному здоров`ю дитини. Також зазначає, що колишній чоловік прийшов на попередньо узгоджену зустріч із дітьми в ігровому центрі «АльПік» 28.04.2024 об 11:35 почав заманювати дітей іграшками та знімати відео, щоб отримати докази у суді прихильності до нього дітей. Вказує, що діти були налякані ним, не хотіли йти до нього та плакали, однак ОСОБА_1 переслідував їх, попри таку неприхильність, а пізніше вирвав дитину ОСОБА_2 , яка тримала її (матір) за ногу та на прохання відпустити не реагував.

Крім того, до матеріалів справи долучено картку обліку адміністративного правопорушення, форму оцінки ризиків домашнього насильства та виписаний терміновий заборонний припис стосовно кривдника серії АА № 271948 від 28.04.2024, яким заборонено ОСОБА_1 на 10 діб контактувати із постраждалою особою ОСОБА_2 .

Такий припис наразі оскаржено до Чернівецького окружного адміністративного суду.

На підтвердження повторності у діях ОСОБА_1 та кваліфікації за ч.2 ст. 173-2 КУпАП працівники поліції долучають копію постанови Садгірського районного суду м. Чернівці від 20.02.2024 у справі № 726/266/24.

У своїх письмових поясненнях, наданих на місці події ОСОБА_1 вказує про те, що 28.04.2024 приїхав у дитячу кімнату щоб побачитися із дітьми, однак вказує, що його колишня дружина почала кричати на всю дитячу кімнату із проханням викликати поліцію, ніби за те, що він хоче вкрасти дітей. Зазначає, що не ображав дружину, просив її заспокоїтися, оскільки вона своїми діями наражала дітей на стрес.

Крім того, до матеріалів справи долучено диск із відеозаписами з боді камер поліцейських №476945 та № 475387, на яких зафіксовано обставини після приїзду поліцейських на виклик та оформлення ним матеріалів справи, спілкування із сторонами, що було здійснено роздільно, задля зменшення напруги між ними.

При цьому з перегляду відео вбачається, що ОСОБА_3 вказує про відсутність неправомірних дій зі сторони свого колишнього чоловіка, однак зазначає, що переживає за безпеку дітей, оскільки батько хоче насильно їх любити.

Надаючи оцінку долученим до матеріалів справи доказам, враховую наступне.

Зокрема, долучена копія постанови Садгірського районного суду м. Чернівці від 20.02.2024 у справі № 726/266/24 не може бути врахована судом, оскільки, відповідно до постанови Чернівецького апеляційного суду від 18 березня 2024 року, така постанова скасована у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Також судом встановлено та про що зазначали сторони поліцейським при оформленні матеріалів, на розгляді Садгірського районного суду м. Чернівці знаходиться справа № 726/3005/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усуненні перешкод батьку у вихованні та спілкуванні з дітьми, визначення способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дітьми.

До матеріалів справи долучено копію Рішення Чернівецької міської ради № 693/37 від 22.11.2022 за яким ОСОБА_1 визначено участь у вихованні дітей і встановлено порядок побачень із малолітніми ОСОБА_2 та ОСОБА_4 кожну другу суботу та неділю з 09:00 до 11:00.

Також суду надано відео із місця події, знятий на телефон ОСОБА_3 , із перегляду якого встановлено, що батько 28.04.2024 приніс іграшки дітям та намагався із ними встановити контакт у дитячій кімнаті, однак невдовзі дитина підбігла до матері, а ОСОБА_1 взяв дитину на руки і відійшов у сторону. Від цього дитина почала плакати, а мати кричати та просити викликати поліцію.

Аналізуючи такий доказ судом встановлено лише намагання батька знайти спільну мову із дітьми та провести із ними час, а те, що батько взяв дитину на руки, від чого дитина заплакала не може свідчити про неправомірні дії чи домашнє насильство.

Крім того ОСОБА_1 намагався заспокоїти дитину та матір, що кричала, не втікав із місця події та не заперечував щодо виклику поліції.

Сам факт звернення жінки до поліції щодо домашнього насильства без належних та допустимих доказів не є достатнім підтвердженням вчинення такого насильства.

Згідно із пояснень сторін: ОСОБА_1 та ОСОБА_3 обоє вказують про конфліктну ситуацію викликану спільним вихованням дітей та участю батька у їх вихованні і наданням матір`ю дітей для побачень із батьком.

Суддя зауважує і те, що згідно із зібраних матеріалів, у родині існує певне непорозуміння викликане участю батька у вихованні дітей та побаченнях із ними за участі матері, що і викликало конфліктну ситуацію між усіма її членами: ОСОБА_1 , дружиною ОСОБА_3 , яка наразі із дітьми проживає окремо, та самими дітьми, зокрема ОСОБА_2 , що не охоплюється складом та фабулою ст. 173-2 КУпАП.

Належних та допустимих доказів вчинення конкретних умисних неправомірних дій ОСОБА_1 щодо своєї дитини ОСОБА_2 матеріали справи не містять. Також не розкрито в чому саме полягали такі неправомірні дії ОСОБА_1 та як саме вони завдали шкоди психічному здоров`ю дитини.

Матеріалами справи, в даному конкретному випадку, не встановлено в результаті яких саме дій ОСОБА_1 його дитина могла бути заляканою та нездатною захистити себе, враховуючи що матір дитини в ході побачень також веде активну позицію у конфліктній ситуації із батьком теж вдається до образ і залякувань.

Більше того, в силу своєї вікової можливості дитина позбавлена можливості належним чином оцінити ситуацію яка склалася, а у випадку намагання участі батька у її вихованні матір також повинна сприяти цьому та допомогти дитині у спілкуванні із батьком.

Психологічне насильство передбачає за собою контроль однієї особи над іншою з метою приниження її щоб підкорити чи показати її незначущість, обмежити її волевиявлення. Також психологічне насильство має викликати у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинити емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдати шкоди психічному здоров`ю особи.

Те, що батько взяв дитину на руки, а дитина почала плакати не свідчить про психологічне насильство над дитиною та про обмеження її волевиявлення. Більше того сама ситуація тривала декілька хвилин, а пізніше діти могли бути налякані конфліктом, що відбувався між батьками, а не лише діями ОСОБА_1 , оскільки ОСОБА_3 почала кричати, чим також могла налякати дітей.

Відповідно до позиції Верховного Суду викладеної у Постановах від 10 лютого 2021 року, у справі №761/49109/19 (провадження № 61-9144св20), від 29 серпня 2019 року у справі № 640/23804/18 (провадження № 61-3848св19), від 02 вересня 2020 року у справі № 635/4854/19-ц (провадження № 61- 3510св20), від 08 квітня 2020 року у справі № 336/5627/19 (провадження № 61- 1585св20), від 14 січня 2020 року у справі № 754/6995/19 (провадження № 61-16980св19), від 17 квітня 2019 року у справі № 363/3496/18 (провадження № 61-4830св19) зазначено, що сам факт звернення заявника до органів поліції свідчить про наявність конфлікту між подружжям, однак не підтверджує факт вчинення іншою особою домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Суд зауважує, що обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу (ч. 2 ст. 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення).

Згідно із вимогами ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на суд покладається обов`язок здійснювати неупереджений розгляд та ухвалювати обґрунтовані рішення. Відповідно до цієї ж статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на суд покладається обов`язок сприяти максимальному забезпеченню процесуальних прав учасників судового провадження.

Приймаючи рішення, суду необхідно керуватись п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України», яким визначено, зокрема, що доведення вини має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпції, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Відповідно до ст.62 Конституції України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Вважаю, що дії батька, який лише намагається спілкуватися із дитиною, у визначений йому для цього час чи за домовленістю із матір`ю, намагання побути із дитиною без шкоди для її здоров`я, не може розцінюватися судом як домашнє насильство. Крім того, існує непорозуміння між сторонами щодо виховання дітей та побачень із дітьми, що у розумінні положень Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», не є психологічним насильством, а тому вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст.173-2 КУпАП, а саме: домашнього насильства - не доведена достатніми та беззаперечними доказами.

Більше того, ОСОБА_3 хоча і вказує про вчинене батьком щодо дітей домашнє насильство, однак не надає доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_1 конкретних дій фізичного чи психологічного насильства щодо дитини та не наводить чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для дітей, що б свідчили про завдання шкоди психічному здоров`ю дітей.

Доказів того, що ОСОБА_1 є кривдником щодо своєї малолітньої дитини, чи вчиняв насильства у будь-якій формі, чи мав намір його вчинити та створював ризик для шкоди здоров`ю дитини до матеріалів справи не долучено, а останній, як батько лише хоче брати участь у вихованні дитини, а тому і звернувся із необхідністю вирішення цього питання до суду, адже мати дитини, на його думку, всіляко перешкоджає цьому.

Наданими суду доказами навпаки встановлено, що ОСОБА_1 не ігнорує потреби дітей, намагається взяти участь у їх догляді та вихованні, проявляє батьківську любов, доброту, не є безвідповідальним та намагається врахувати вік дітей та знайти із ними спільну мову.

За таких обставин доходжу висновку, що долученими до матеріалів справи доказами не підтверджено, що в діях ОСОБА_1 наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-2 КУпАП, а тому за встановлених «обґрунтованих сумнівів» та виходячи із принципу презумпції невинуватості, провадження у справі підлягає закриттю, відповідно до п.1 ст.247, п.3 ч.1 та ч.2 ст.284 КУпАП.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочате, а розпочате підлягає закриттю у разі відсутності складу адміністративного правопорушення.

Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 284 КУпАП по справі про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову про закриття справи.

Враховуючи наведене, керуючись ст. 62 Конституції України, ст. ст. 173-2, 247, 251, 284, 280 КУпАП, суддя

П О С Т А Н О В И В:

Провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП - закрити на підставі п.1 ст.247 КУпАП, за відсутністю в його діях події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 173-2 КУпАП.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Постанова може бути оскаржена до Чернівецького апеляційного суду через Садгірський районний суд м. Чернівці протягом 10 (десяти) днів з дня її винесення.

СуддяС. А. Асташев