Справа №465/9791/23
Провадження №3/461/371/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2024 року суддя Галицького районного суду м. Львова Стрельбицький В.В., за участю захисника особи, відносно якої складено протокол адвоката Харчука О.П., розглянувши в судовому засіданні матеріали адміністративної справи, які надійшли з Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, тимчасово не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

за ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

встановив:

згідно протоколу про адміністративне правопорушення,21.11.2023 о 11 годині 50 хвилин у м. Львові, вул. Митрополита Андрея, 20, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом Шевроле Лачетті F4 н.з. НОМЕР_1 , перебуваючи у стані наркотичного сп`яніння. Медичний огляд на стан наркотичного сп`яніння проводився у вставленому законодавством порядку у медичному закладі в лікаря нарколога та підтверджується висновком медичного закладу № 002750 від 21.11.2023.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, по дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, згідно пояснень захисника просив провести розгляд справи за його відсутності та врахувати доводи наведені у клопотанні захисника про закриття провадження у справі.

В судовому засіданні захисник особи, відносно якої складено протокол адвокат Харчук О.П.заперечив факт вчинення адміністративного правопорушення ОСОБА_1 . Пояснив, що ОСОБА_1 жодних наркотичних речовин не вживав. Зазначив, що після того, як працівники поліції безпідставно зупинили ОСОБА_1 , під надуманим приводом (відсутність полісу страхування), він добровільно погодився пройти тест на визначення стану наркотичного сп`яніння, оскільки був впевнений, що даний тест засвідчить, що він не вживав жодних наркотичних речовин.

Захисник також вказав, що огляд ОСОБА_1 проведений з порушенням відповідної процедури, висновки лікаря ґрунтуються на необ`єктивних даних, а матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які засвідчують факт вчинення інкримінованого адміністративного правопорушення ОСОБА_1 .

На підтвердження своїх доводів захисник подав до суду клопотання про закриття провадження у справі, у зв`язку із відсутністю у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, яке в судовому засіданні підтримав у повному обсязі.

Заслухавши доводи захисника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків, виходячи за наведених нижче доводів та мотивів.

Відповідно до ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно зі ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтею 251 КУпАП визначено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису та інше, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

При цьому, з урахуванням вимог ст. 252 КУпАП, докази повинні оцінюватися за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності.

Відповідно до ч. 2 ст. 251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Згідно статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

Статтями 10, 11 КУпАП передбачено, що адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків. Адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності факту адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Статтею 130 КУпАП України встановлено відповідальність як за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, так і за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Згідно п. 2.9а Правил дорожнього руху України, водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст.266 КУпАП, огляд особи, яка керувала транспортним засобом, морським, річковим, малим, спортивним судном або водним мотоциклом, на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення. Огляд осіб на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, здійснюється в закладах охорони здоров`я не пізніше двох годин з моменту встановлення підстав для його здійснення. Огляд у закладі охорони здоров`я та складення висновку за результатами огляду проводиться в присутності поліцейського. Кожний випадок огляду осіб на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, у закладі охорони здоров`я реєструється в порядку, визначеному спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі охорони здоров`я.

Згідно пункту 7 Розділу ІІІ Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом МВС та МОЗ України від 09.11.2015 № 1452/735 (надалі Інструкція), проведення лабораторних досліджень на визначення наркотичного засобу або психотропної речовини обов`язкове.

Відповідно до пункту 8 Розділу ІІІ Інструкції, метою лабораторного дослідження є виявлення або уточнення наявних речовин, що здатні спричинювати стан сп`яніння.

Лабораторним дослідженням є фізико-хімічні, біохімічні та біологічні методи дослідження, за допомогою яких можна аналізувати склад і властивості біологічних рідин і тканин людини.

Дослідження будь-яких біологічних рідин (кров, сеча, слина й інші) дає уявлення про склад внутрішнього середовища організму. Лабораторні дослідження дають можливість обкреслити круг діагностичного пошуку.

Судом досліджено протокол про адміністративне правопорушення та долучені до нього висновок щодо результатів медичного огляду №002750 від 21.11.2023, рапорт інспектора поліції та відеоматеріали. Інших доказів органом уповноваженим на складання протоколу до матеріалів справи не долучено.

Оцінюючи наведені докази до протоколу, а також доводи сторони захисту, в сукупності з поданими захисником суду матеріалами, виходжу з наступного.

З протоколу про адміністративне правопорушення встановлено, що ОСОБА_1 у поясненнях навів, що повністю не згідний з результатами тесту.

Стороною захисту надано копію акту №002750 від 21.11.2023, який був наданий захиснику на відповідний адвокатський запит і фактично є підставою для складання наведеного вище висновку.

З наведеного акту вбачається, що предметом лабораторного дослідження була сеча, ОСОБА_1 заперечив факт вживання наркотичних засобів, повідомив лікаря про те, що 19.11.2023 вживав вітаміни назву яких не пам`ятає.

З відповіді Львівського обласного медичного центру превенції та терапії узалежнень від 23.01.2024 встановлено, що лабораторне дослідження біологічного матеріалу (сечі) ОСОБА_1 проводилося швидким тестом Hangzhou AllTest на 10 наркотиків, серія: АТDОА 22110077. Даний вид тестів для визначення наркотичних речовин, класифікуються як медичні вироби для діагностики in vitro (Технічний регламент затвердженого Постановою КМУ№754 від 03.10.2013), підтверджується декларацією відповідності та сертифікатом аналізу.

З дослідженої судом інструкції до наведеного тесту встановлено, що результати досліджень за допомогою вказаних тестів є попередніми, а отже вони не можуть вважатися остаточними, заключними і повинні бути підтверджені належним чином.

З наведеної вище відповіді медичного закладу вбачається, що при виявленні наркотичних речовин у водіїв транспортних засобів методом тестування, з метою виявлення кількісного вмісту наркотичних речовину біологічному середовищі проводиться підтверджуюче лабораторне дослідження аналізатором біохімічним автоматичним Cobas c311 ROCHE Diagnostics GmbY Mannheim.

Однак, даних про проведення такого дослідження в ході розгляду справи не встановлено.

Крім того, з наведеного акту огляду встановлено, що результат лабораторних тестів позитивний результат на (ТНС) марихуану.

Канабіноїдами прийнято називати й синтетичні речовини, що мають споріднену з рослинними канабіноїдами структуру й аналогічні фармакологічні ефекти такі речовини називають класичними канабіноїдами. Крім того, до канабіноїдів зараховують синтетичні речовини, які мають відмінну від фітоканабіноїдів структуру (аміноалкіліндоли, ейкозаноїди, 1,5-діарілпіразоли, хіноліни, арілсульфонаміди та ін.), але мають аналогічні фармакологічні властивості такі речовини називають некласичними канабіноїдами.

Існують також речовини, що виробляються в організмі людини та є лігандами канабіноїдних рецепторів, до них відносять анандамід і споріднені йому сполуки, які є похідними поліненасичених жирних кислот. Ці сполуки необхідні для нормального функціонування головного мозку й відповідають за низку життєво важливих функцій. У зв`язку з тим, що ці сполуки мають ендогенне походження, їх назвали ендогенними канабіноїдами, або ендоканабіноїдами.

Враховуючи, що згідно медичної літератури наркотичний засіб можна виявити через кілька місяців після вживання, так й протягом періоду до 1 року, то визначення кількісного визначення вмісту наркотичного засобу, його перевищення від порогового рівня (50 нг/мл по тесту) та виду наркотичного засобу, має суттєве значення для встановлення стану наркотичного сп`яніння у ОСОБА_1 саме у день керування транспортним засобом.

Визначення кількісного вмісту наркотичного засобу відповідає також вимогам вищезазначених загальних критеріїв інтоксикації канабіноїдами, а саме, що є точні відомості недавнього вживання психоактивної речовини (канабіноїдів) саме в дозі, що є досить високою для того, щоб могла бути пояснена інтоксикація.

Отже, зважаючи на те, що ОСОБА_1 заперечував вживання наркотиків і не погоджувався з результатами тесту, з метою уникнення будь-яких сумнівів в об`єктивності результатів дослідження можна і доцільно було провести лабораторне дослідження сечі останнього за допомогою більш досконалого методу (газова хроматографія, масс/спектрометрія), чого зроблено не було.

В цьому контексті слід відзначити, що під час огляду ОСОБА_1 наголошував на тому, що не вживав наркотичних засобів чи препаратів, про що прямо зазначено у огляді. Наведене очевидно вказувало на необхідність підтвердження належним чином висновку лікаря.

З огляду на зазначені обставини, суд не може прийняти висновок щодо результатів медичного огляду №002750 від 21.11.2023, як належний та допустимий доказ у справі.

Крім того, не спростовано в ході розгляду справі і те, що після проходження огляду ОСОБА_1 не був відсторонений від керування транспортними засобами.

З дослідженого судом відеозапису встановлено, що після зупинки ОСОБА_1 поводився адекватно. Повідомив працівників поліції про те, що займається волонтерською діяльністю, а транспортний засіб, яким він керує, перевозиться для передачі лікарям.

Суд погоджується з твердженнями сторони захисту, що законної підстави для зупинки автомобіля яким керував ОСОБА_1 в ході розгляд справи не встановлено. Зокрема, з відеозапису вбачається, що на вимогу поліцейського Бухарін Я.О. надав поліс страхування, хоча даних про те, з чого поліцейські зробили висновок його відсутність матеріали справи не містять.

Не може залишитись поза увагою і те, що лише після того як ОСОБА_1 надав поліс страхування поліцейський повідомив, що ОСОБА_1 слід пройти огляд на стан сп`яніння, хоча до цього цих пропозицій чи вимог не висловлював.

Відеозапис не містить даних про належне роз`яснення прав ОСОБА_1 , хоча у протоколі останній розписався, що ця процедура виконана.

Суд також відзначає, що в процесі спілкування ОСОБА_1 змінював свою позицію і саме належне роз`яснення поліцейським наслідків відмови від проходження огляду спонукало ОСОБА_1 погодитись на цю вимогу.

Водночас, долучений до справи рапорт інспектора поліції сам по собі не доводить факту вчинення правопорушення.

У постанові Верховного Суду по справі №813/2451/17 від 27.02.2018 р. зазначено, що сам факт будь-якого правопорушення має бути підтверджено виключно допустимими доказами. У свою чергу, у постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року (справа №524/5741/16-а) наведено, що рапорт працівника поліції не може слугувати однозначним доказом винуватості особи у вчиненні адміністративних правопорушень.

Варто відзначити, що з даного рапорту встановлено, що причина зупинки ОСОБА_1 була наявність номерів з іноземною реєстрацією. Натомість, чинним законодавством України не заборонено використання транспортних засобів з іноземною реєстрацією. Жодних доказів про те, що у поліцейських були законні підстави зупиняти автомобіль, у тому числі у зв`язку із порушенням митного законодавства, матеріали справи не містять.

У свою чергу, протокол про адміністративне правопорушення є документом, що офіційно засвідчує подію адміністративного правопорушення і відповідно до ст. 251 КУпАП, є одними із джерел доказів, на основі яких ґрунтується повне, всебічне і об`єктивне з`ясування обставин справи та правильне її вирішення. Проте, протокол про адміністративне правопорушення сам по собі без підтвердження іншими належними та допустимими доказами не є безумовним та беззаперечним доказом на доведення вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення, являє собою лише початковий правовий висновок щодо дій певної особи.

Водночас, доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом. Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

З наведеного вбачається, що у даному конкретному випадку, у зв`язку з відсутністю як діагностичних критеріїв гострої інтоксикації канабіноїдами та й відсутністю кількісного визначення вмісту наркотичного засобу, при лабораторному дослідженні сечі ОСОБА_1 , що є базовим критерієм встановлення як самого факту, так і ступеня його сп`яніння, фактично відсутні належні та допустимі докази, які поза розумним сумнівом, у своїй сукупності, доводять факт керування ОСОБА_1 21.11.2023р. транспортним засобом у стані наркотичного сп`яніння.

У розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, притягнення особи до адміністративної відповідальності розцінюється як «кримінальне обвинувачення», оскільки адміністративні правопорушення мають ознаки, притаманні «кримінальному обвинуваченню» у значенні ст. 6 Конвенції.

Згідно ч. 2 ст. 6 Конвенції, кожен обвинувачений у вчиненні правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Стаття 6 Конвенції також встановлює загальні гарантії щодо справедливого судового розгляду при вирішені спору, пов`язаного з правами та обов`язками цивільного характеру, а також при визначенні обґрунтованості будь-якого висунутого особі кримінального обвинувачення, частина друга та третя статті 6 закріплюють гарантії особам при обвинувачені при вчиненні кримінального правопорушення.

Разом з тим, розглядаючи справи про адміністративні правопорушення, виходячи з прецедентної практики ЄСПЛ, враховую, що хоч і за національним законом особа притягується до адміністративної відповідальності, їй фактично пред`явлено «кримінальне обвинувачення» в його автономному розумінні ЄСПЛ, яке повинно тлумачитися в світлі трьох критеріїв, а саме з урахуванням кваліфікації розгляду з точки зору внутрішньодержавного законодавства, його сутності і характеру, суворості потенційного покарання.

Так, Європейський суд з прав людини поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, на провадження у справах про адміністративні правопорушення. Зокрема, у справі "Лучанінова проти України" (рішення від 09.06.2011 р., заява №16347/02) провадження у справі про адміністративне правопорушення ЄСПЛ розцінив як кримінальне для цілей застосування Конвенції «з огляду на загальний характер законодавчого положення, яке порушила заявниця, а також профілактичну та каральну мету стягнень, передбачених цим положенням».

Процес у справі про адміністративне правопорушення цілком ув`язаний з вищезазначеними презумпціями процесу кримінального, оскільки Європейський суд уже визнавав кримінально-правовий характер норм українського законодавства, якими передбачена відповідальність за адміністративні правопорушення.

Отже, адміністративне стягнення у виді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами, мають каральний і стримуючий характер.

Водночас, розмір штрафу у даній категорії справ інколи перевищує розмір штрафів визначених санкцією окремих статей Кримінального кодексу України.

Таким чином, адміністративне правопорушення передбачене ч. 1 статті 130 КУпАП може бути віднесене до «кримінального обвинувачення», в розумінні статті 6 Конвенції, із поширенням відповідних гарантій щодо справедливого судового розгляду.

Принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудній (у даному випадку особа відносно якої складено протокол) вчинив правопорушення, яке йому ставиться у провину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні (у даному випадку на особах уповноважених складати протокол), і будь який сумнів має тлумачитись на користь особи стосовно якої вирішується питання про притягнення до відповідальності.

Відповідно до положень статті 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинене і вчинене саме особою стосовно якої складено протокол про правопорушення.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення (у даному випадку інспектора поліції) має пояснювати усі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії відображеній у протоколі, як суть правопорушення.

Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення (у даному випадку працівники патрульної поліції), був спростований фактами, встановленими на підставі належних та допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною у інкримінованих діях.

Один з основних принципів забезпечення вирішення спорів у публічно-правовій сфері, зокрема, між суб`єктом приватного права і суб`єктом владних повноважень, передбачає, що останній зобов`язаний забезпечити доведення в суді правомірності свого рішення, дії або бездіяльності, оскільки, в протилежному випадку, презюмується, що вони є протиправними.

Вирішуючи питання щодо належності, допустимості та достатності доказів на підтвердження вини ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого адміністративного правопорушення, необхідно врахувати те, що суд не може відшукувати докази на користь обвинувачення (в даному випадку для доведення вини), оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).

Виходячи з положень ст. 8, ст. 62 Конституції України, дотримання принципу верховенства права є однією із засад існування демократичного суспільства. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь

Частиною 1 ст. 7 КУпАП також визначено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Виходячи з наведеного, оскільки судом встановлено, що у справі відсутні належні та допустимі докази, які б самі по собі або у своїй сукупності доводили поза розумним сумнівом факт вчинення ОСОБА_1 інкримінованого йому адміністративного правопорушення, приходжу до висновку, що провадження у справі підлягає закриттю, на підставі п.1 ч.1 ст.247 КпАП України, тобто у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Керуючись ст.ст. 130, 283, 284 КУпАП,

постановив:

провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрити.

Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя В.В. Стрельбицький