ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 629/4089/23 Головуючий суддя І інстанції ТКАЧЕНКО О. А.
Провадження № 33/818/54/24 Суддя доповідач Грошева О.Ю.
Категорія: Керування транспортними засобами або суднами особами, які перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2024 року м. Харків

Суддя Харківського апеляційного суду Грошева О.Ю., за участю, розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції за участі захисника Обори З.Б. справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою адвоката Остапенко С.Ю. в інтересах ОСОБА_1 на постанову Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 14.09.2023 у відношенні ОСОБА_1 за ч.1 ст. 130 КУпАП., -

У С Т А Н О В И В:

Оскаржуваною постановою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого за ст.130 ч.1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17000 (сімнадцять тисяч) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік .

Як встановив суд 26.07.2023 о 23-08 год. ОСОБА_1 керував автомобілем марки «AUDI Q7» реєстраційний номер НОМЕР_1 , по провулку Каштановий, м.Лозова, з явними ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини роту, хитка хода), від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу та в медичному закладі відмовився, чим порушив вимоги п.2.5 ПДР України.

В апеляційній скарзі захисник правопорушника ОСОБА_1 адвокат Остапенко С.Ю. просить поновити с трок на апеляційне оскарження.

Постанову суду скасувати та закрити провадження у праві у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.

В обґрунтування своєї вимоги зазначає, що копія постанови ОСОБА_1 у строк передбачений на апеляційне оскарження не отримувалась, а розгляд справи відбувся за його відсутності.

Названі обставин свідчать про поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження, а відтак він підлягає поновленню.

По суті оскаржуваної постанови зазначає, що ОСОБА_1 не вживав алкогольних напоїв та не перебував у стані алкогольного сп`яніння, а тому підстав для проведення його огляду на стан сп`яніння не було, що в свою чергу свідчить про невідповідність дій працівників поліції обстановці.

Також автор апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не досліджено, чи вручалась ОСОБА_1 копія постанови про адміністративне правопорушення, а також чи був у його присутності складений акт огляду на стан сп`яніння та направлення для огляду у закладі охорони здоров`я.

Названі обставини на думку захисника свідчать про порушення права на захист ОСОБА_1 та процедури оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення.

На думку автора апеляційної скарги сукупність названих порушень, які допущені як працівниками поліції так і судом свідчить про необхідність скасування оскаржуваного судового рішення та закриття провадження у справі.

Дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, заслухавши доводи захисника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 яка підтримала апеляційну скаргу сторони захисту в повному обсязі, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність поновлення строку на апеляційне оскарження та залишення поданої апеляційної скарги без задоволення, з наступних підстав.

Так аргументи про поважність пропуску строку на апеляційне оскарження на думку апеляційного суду є переконливими враховуючи, що ОСОБА_1 в судовому засіданні участі не брав, а копія судового рішення була направлена йому лише 25.09.2023 року, тобто після сплину строку на и апеляційне оскарження.

Таким чином факт подання апеляційної скарги особою з незначним пропуском строку на її подання не може бути у даному випадку підставою для позбавлення можливості перегляду судового рішення.

Згідно вимог ст.ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, суд повинен повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, дати належну оцінку зібраним доказам. Зокрема, суд повинен з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи є винною особа в його вчиненні.

Як вбачається з матеріалів цієї справи, суд дотримався всіх вказаних вимог закону, встановивши обставини, які мають значення для правильного розгляду справи і вирішення питання винності ОСОБА_1 у порушенні Правил дорожнього руху України, передбачених п. 2.5.

Під час апеляційного перегляду оскаржуваної постанови за апеляційними доводами наданими під час апеляційного розгляду, судом не встановлено об`єктивних відомостей, які можуть спростувати висновки суду першої інстанції щодо його винуватості у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП.

Зокрема, вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, підтверджується відомостями наступних доказів:

-актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів з відмовою про проходження, направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції з відмовою про проходження, висновком щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції №550 Стаціонарного відділення №2 КНП «Лозівське ТМО» з відмовою від проходження огляду від 26.07.2023, відеозаписом з місця події від 26.07.2023 з якого вбачається, що після зупинки транспортного засобу поліцейським ВРПП правопорушнику ОСОБА_1 було повідомлено, що він має ознаки алкогольного сп`яніння, а саме запах алкоголю з порожнини рота, нестійку ходу та мляву мову, після чого було запропоновано пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу за допомогою газоаналізатора «Драгер» або в медичному закладі, а також повідомлено, що ОСОБА_1 має право відмовитись від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, після чого ОСОБА_1 погодився проїхати до медичного закладу для проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, по прибуттю до медичного закладу для проходження огляду правопорушник ОСОБА_1 не може пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння в медичному закладі зі своїх особистих обставин, після чого поліцейським ВРПП було повідомлено правопорушника ОСОБА_1 , що його дії будуть розцінені, як відмова від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, оскільки він має явні ознаки алкогольного сп`яніння, а саме: з порожнини рота, нестійку ходу та мляву мову та складено відносно ОСОБА_1 адміністративний протокол за ч.1 ст.130 КУпАП, за порушення п.2.5 ПДР, тобто відмову від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу та в медичному закладі, після складання адміністративного протоколу працівниками поліції було ознайомлено з його змістом правопорушника ОСОБА_1 , однак останній від підпису в протоколі про адміністративне правопорушення відмовився.

Доводи апеляційної скарги про те, що на відеозаписі з бодікамер працівників поліції не зафіксовані ознаки перебування ОСОБА_1 у стані алкогольного сп`яніння, які зумовлюють необхідність проходження ним огляду на стан сп`яніння, апеляційний суд вважає неспроможними.

Законодавець саме з метою забезпечення безпеки дорожнього руху, життя та здоров`я його учасників, поклав на водіїв транспортних засобів додаткові обов`язки, зокрема пройти на вимогу працівника поліції в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп`яніння.

П. 2.5 ПДР України передбачає, що водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Тобто, якщо така вимога висловлена, закон не передбачає, що водій може відмовитись від її виконання лише з тих міркувань, що на його власну думку, або на думку іншого стороннього спостерігача він не перебуває у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебуває під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і ця відмова не буде мати такого наслідку як притягнення до адміністративної відповідальності.

Відтак, ОСОБА_1 , навіть якщо за його власною думкою і не перебував у стані алкогольного сп`яніння був зобов`язаний пройти огляд на стан сп`яніння, а відмова від такого огляду мала прогнозований наслідок у виді складання протоколу про адміністративне правопорушення.

Матеріали справи не містять даних про те, що ним подавалися заяви в порядку чинного КПК України про вчинення посадовими особами, які складали протокол про адміністративне правопорушення, кримінального правопорушення, пов`язаного із фальсифікацією матеріалів цієї справи та перевищенням працівникам поліції своїх службових обов`язків.

Також відсутні відомості про звернення ОСОБА_1 зі скаргою до керівництва патрульної поліції, з метою ініціювання проведення службової перевірки в контексті тверджень апеляційної скарги про порушення прав водія ОСОБА_1 .

Оцінюючи відомості цих доказів у справі як окремо, так і в сукупності, апеляційний суд дійшов висновку, що вони узгоджуються між собою та беззаперечно свідчать про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, а саме: відмови особи, що притягається до адміністративної відповідальності від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння.

Так, згідно з вимогами п. 1.3 ПДР учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Пунктом 1.9 ПДР встановлено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до вимог п. 2.5 ПДР, водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Дотримуючись вимог вищенаведеного закону суд апеляційної інстанції бере до уваги наступну практику Європейського суду з прав людини.

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 р., яке з урахуванням положень статей 8, 9 Конституції України, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства, зазначив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, по справам «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002 неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.

У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерії доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту.

Крім того, Європейський суд з прав людини в своєму рішенні «Ісмаїлов проти Росії» від 06 листопада 2008 року зазначив, що згідно з принципом верховенства права однією з підвалин демократичного суспільства, який закріплений в усіх статтях Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, при розгляді справи та призначенні стягнення потрібно досягти справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, щоб під час відповідного втручання був дотриманий принцип законності і воно не було свавільним, тобто стягнення повинне бути пропорційним, воно має відповідати тяжкості скоєного правопорушення, а також його наслідкам.

Отже, доказів, які спростовують правильність висновків суду першої інстанції, апелянтом не надано, не містять їх і матеріали справи. Більш того, порушень норм КУпАП під час складання протоколу та в суді першої інстанції, які обумовлюють необхідність скасування постанови суду, апеляційним судом не встановлено.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції прийнято обґрунтоване рішення щодо порушення ОСОБА_1 п. 2.5 Правил дорожнього руху та притягнуто за ч.1 ст.130 КУпАП до відповідальності, а тому посилання сторони захисту на незаконність та необґрунтованість судової постанови є безпідставними.

З огляду на викладене, постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і скасуванню за доводами, викладеними в апеляційній скарзі захисника не підлягає.

Керуючись ст. 294 КУпАП, -

ПОСТАНОВИЛА:

Клопотання адвоката Остапенко С.Ю. про поновлення строку на апеляційне оскарження задовольнити.

Поновити строк на апеляційне оскарження постанову Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 14.09.2023 року у відношенні ОСОБА_1 за ч.1 ст. 130 КУпАП

Апеляційну скаргу адвоката Остапенко С.Ю. в інтересах ОСОБА_1 залишити без задовлення.

Постанову Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 14.09.2023 у відношенні ОСОБА_1 за ч.1 ст. 130 КУпАП, - залишити без змін.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя