Номер провадження: 33/813/104/24
Головуючий у першій інстанції Дерус А.В.
Доповідач Карташов О. Ю.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.04.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя - Карташов О.Ю.

за участю:

секретаря судового засідання Долгової В.І.,

особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , адвоката Білоус Н.В.

потерпілої ОСОБА_2 , адвоката Брюховецького М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Приморського районного суду міста Одеси від 10 жовтня 2023 року у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Приморського районного суду міста Одеси від 10 жовтня 2023 року ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 ч. 1 КУпАП та накладено на нього стягнення у виді штрафу у розмірі 170 (сто сімдесят) гривень на користь держави. Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 536 гривень 80 копійок.

Відповідно до постанови суду 17.08.2023 року приблизно о 06:00 год. ОСОБА_1 , знаходячись за адресою: АДРЕСА_1 , порушив вимоги ТЗП серії АА № 423230 від 16.08.2023 року, у відношенні співмешканки ОСОБА_2 вчинив психологічний тиск.

Не погоджуючись із вказаною постановою суду першої інстанції ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить постанову скасувати, провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що в матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Вказує, що він не розумів суті пред`явленого адміністративного звинувачення та не усвідомлював, що саме він порушував, адже не був проінформований щодо заходів термінового заборонного припису, які були вжиті стосовно нього. Зазначає, що в протоколі про адміністративне правопорушення не зазначено свідків, а також не додано відеозаписів з нагрудних камер поліцейських.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його захисник - адвокат Білоус Н.В. доводи апеляційної скарги підтримали, надали суду пояснення, аналогічні викладеним у скарзі.

Потерпіла ОСОБА_2 , та її захисник - адвокат Брюховецький М.М. в судовому засіданні в режимі відеоконференції просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного.

Згідно ст. 245 Кодексу України про адміністративні правопорушення завданням провадження в справах про адміністративне правопорушення є: всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення в першу чергу зобов`язаний з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, а також чи винна дана особа в його вчиненні і чи підлягає вона адміністративній відповідальності, і лише після цього вирішувати питання про можливість накладення адміністративного стягнення.

Згідно з вимогами ч. 7 ст. 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Апеляційний суд може дослідити нові докази, які не досліджувалися раніше, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до місцевого суду або необґрунтованим відхилення їх місцевим судом.

Приписами ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, встановлена адміністративна відповідальність за вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статті, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі його винесення.

Об`єктом цього правопорушення є суспільні відносини у сфері захисту прав громадян.

Об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого зазначеною статтею, полягає в умисному вчиненні будь-яких з зазначених в диспозиції дій, зокрема, невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений.

Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю вини у формі умислу.

Суб`єктом адміністративного правопорушення, передбаченого зазначеною статтею можуть бути родичі, колишні чи теперішні подружжя, інші особи, які спільно проживають чи проживали однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Відповідно до п.16 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» терміновий заборонний припис стосовно кривдника спеціальний захід протидії домашньому насильству, що вживається уповноваженими підрозділами органів Національної поліції України як реагування на факт домашнього насильства та спрямований на негайне припинення домашнього насильства, усунення небезпеки для життя і здоров`я постраждалих осіб та недопущення продовження чи повторного вчинення такого насильства.

Висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1ст. 173-2 КУпАП підтверджується сукупністю наступних доказів:

- протоколом про адміністративне правопорушення серії ВАВ № 567695 від 17.08.2023 року, відповідно до якого 17.08.2023 року приблизно о 06:00 год. ОСОБА_1 , знаходячись за адресою: АДРЕСА_1 , порушив вимоги ТЗП серії АА № 423230 від 16.08.2023 року, у відношенні співмешканки ОСОБА_2 вчинив психологічний тиск;

- заявою про вчинення адміністративного правопорушення та поясненнями потерпілої ОСОБА_2 , згідно з якими 17.08.2023 року приблизно в 06.00 годині, ОСОБА_1 повернувся до дому, спровокував конфліктну ситуацію, чинив стосовно неї психологічний тиск, чим порушив винесений йому раніше терміновий заборонний припис (а.с. 2, 3);

- копією термінового заборонного припису від 16.08.2023 року, згідно з яким до ОСОБА_1 було застосовано заходи термінового заборонного припису, зокрема у виді заборони в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою ОСОБА_2 . Терміновий заборонний припис стосовно кривдника винесено на 10 діб (а.с. 6).

- поясненнями ОСОБА_1 , з яких вбачається, що 17.08.2023 року він контактував з ОСОБА_2 (а.с. 4).

Вказані докази в сукупності підтверджують факт невиконання ОСОБА_1 термінового заборонного припису, в частині заборони в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою ОСОБА_2 , що відповідно тягне за собою адміністративну відповідальність, передбачену ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що протокол про адміністративне правопорушення не може бути достатнім доказом на підтвердження винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими, оскільки вина ОСОБА_1 підтверджується сукупністю вищевказаних письмових доказів.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не розумів суті пред`явленого адміністративного звинувачення та не усвідомлював, що саме він порушував, адже не був проінформований щодо заходів термінового заборонного припису, які були вжиті стосовно нього, спростовуються матеріалами справи, а саме копією термінового заборонного припису, з якого вбачається, що ОСОБА_1 був ознайомлений з його змістом, йому було роз`яснено наслідки невиконання припису, а також право на його оскарження. Крім того ОСОБА_1 було вручено копію термінового заборонного припису, що підтверджується його підписом.

Накладаючи адміністративне стягнення, суд дотримався вимог ст. 30, ст. 33 КУпАП і призначив його в межах санкції ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, які б були підставою для скасування постанови суду, апеляційним переглядом не встановлено.

Даючи оцінку доводам, викладеним у апеляційній скарзі, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Апеляційний суд вважає, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 294 КУпАП,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Приморського районного суду міста Одеси від 10 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Суддя Одеського апеляційного суду О.Ю. Карташов