Справа № 346/6151/23
Провадження № 3/346/64/24
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2024 року м. Коломия

Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області у складі головуючого судді Коваленка Д.С., розглянувши справу про адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення щодо ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ),

в с т а н о в и в :

До суду, 24 жовтня 2023 року надійшов протокол серії ААД № 588181 від 17 жовтня 2023 року про адміністративне правопорушення, складений відносно ОСОБА_1 за частиною 1 статті 130 КУпАП, з матеріалами.

Аргументи держави Україна, в особі поліцейського, який склав протокол полягали у тому, що 17 жовтня 2023 року о 00 годині 13 хвилин, в м. Коломия по вул. С.Бандери водій ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом Volvo XC 90 державний номерний знак НОМЕР_1 здійснював рух у стані алкогольного сп`яніння. На місці зупинки транспортного засобу відмовився від проходження спец приладом газоаналізатор Drager 6820. Медичний огляд на стан алкогольного сп`яніння проводився у Коломийській ЦРЛ. Та підтверджується висновком № 86 від 17.10.2023 року. А за це передбачена адміністративна відповідальність частиною 1 статті 130 КУпАП.

Позиція ОСОБА_1 Свою вину у вчиненні правопорушення не визнав. Повідомив, що відмовився проходити огляд на стан сп`яніння на місці зупинки, оскільки не вживав алкогольних напоїв, але погодився проїхати у медичний заклад, де пройшов огляд на стан сп`яніння за допомогою якогось приладу, назву якого йому не повідомили і трубку він не розпаковував і не бачив, як її розпаковували.

Захисник Марціновського В.В. Зазначив, що його клієнта зупинив поліцейський, який не мав права цього робити у комендантську годину, оскільки у перелік осіб, які мають право зупиняти транспортні засоби, здійснювати перевірку документів у осіб, та визначаються наказом коменданта, поліцейський ОСОБА_2 не входив. Тобто зупинка була незаконною, а значить будь-які документи складені та оформлені після та у зв`язку із такою зупинкою є недопустими доказами.

Оцінка і висновки суду.

Положення пункту 22 частини 1 статті 92 Конституції України гарантують, що виключно законами України визначаються діяння, які є адміністративними правопорушеннями та відповідальність за них.

І зокрема, в силу положень ч.1 ст.130 КУпАП адміністративним правопорушенням являється керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан такого сп`яніння.

В силу положень частини 1 статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. А згідно з частиною 2 цієї статті, обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього кодексу.

Таким чином, саме поліцейський який склав протокол повинен був зібрати і надати суду докази того, що 17 жовтня 2023 року о 00 годині 13 хвилин, в м. Коломия по вул. С.Бандери водій ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом Volvo XC 90 державний номерний знак НОМЕР_1 здійснював рух у стані алкогольного сп`яніння.

Проте надані поліцейським докази у їх сукупності не являються належними та допустими доказами, які підтверджують такий факт, з огляду на наступне.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. А органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

І зокрема, що стосується поліції, то за загальним правилом, саме Закон України "Про Національну поліцію" визначає правові засади організації та її діяльності.

Проте, Указом Президента України №62/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 року, в Україні було введено воєнний стан, який тривав на момент події у цій справі (15.07.2023р.). А 01.05.2022 року, набрав чинності Закон України "Про внесення змін до законів України "Про Національну поліцію" та "Про Дисциплінарний статут Національної поліції України" з метою оптимізації діяльності поліції, у тому числі під час дії воєнного стану" від 15.03.2022р. №2123-IX, яким стаття 8 Закону України "Про Національну поліцію" була доповнена новою частиною 4, наступного змісту: "Під час дії воєнного стану поліція діє згідно із призначенням та специфікою діяльності з урахуванням тих обмежень прав і свобод громадян, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, що визначаються відповідно до Конституції України та Закону України "Про правовий режим воєнного стану".

Отже з 01.05.2022 року, під час дії воєнного стану, поліція діє згідно із специфікою діяльності, тобто з урахуванням особливостей та з урахуванням тих обмежень прав і свобод громадян, які визначаються відповідно до Конституції України та Закону України "Про правовий режим воєнного стану". І якщо у цих актах передбачені особливі умови діяльності поліції чи особливості обмеження прав і свобод громадян, поліцейські повинні діяти саме з урахуванням таких особливостей.

Частина 2 статті 64 Конституції України передбачає, що в умовах воєнного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції. А право на свободу пересування, передбачено статтею 33 Конституції України, і тому може бути обмежено в умовах воєнного стану. Також суд враховує, що згідно з п.19 ч.1 ст.92 Основного закону України - правовий режим воєнного стану визначається виключно законом України.

І згідно з преамбулою Закону України "Про правовий режим воєнного стану", саме цей закон визначає зміст правового режиму воєнного стану та правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій ... в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб.

І зокрема, ч.1 ст.1 чітко встановлює, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також - тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

При цьому суд враховує і ч.1 ст.20 цього ж закону, за якою правовий статус та обмеження прав і свобод громадян в умовах воєнного стану визначаються відповідно до Конституції України та саме цього Закону, а не відповідно до Закону України "Про Національну поліцію" чи іншого.

Статтею 6 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" передбачено, що в указі Президента України про введення воєнного стану зазначаються, серед іншого: 3) завдання військового командування, військових адміністрацій, органів державної влади та органів місцевого самоврядування щодо запровадження і здійснення заходів правового режиму воєнного стану; 5) вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень ... .

І Указом Президента України №62/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", в Україні було введено воєнний стан на всій території України (який продовжувався неодноразово та діяв на момент події); визначено, що тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, у тому числі й право на свободу пересування, передбачене статтею 33 Конституції України, в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені ч.1 ст.8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану".

А пунктами 5, 6 та 7 ч.1 ст.8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" передбачено, що в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно (або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування) запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану: 5) запроваджувати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, комендантську годину (заборону перебування у певний період доби на вулицях та в інших громадських місцях без спеціально виданих перепусток і посвідчень); 6) встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів; 7) перевіряти у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України документи у осіб, а в разі потреби проводити огляд речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян, за винятком обмежень, встановлених Конституцією України.

Отже, вказаний закон чітко передбачає, що військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, заходи правового режиму воєнного стану, які передбачені, у тому числі й п.5,6 та 7 ч.1 ст.8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану", тобто запроваджувати комендантську годину та особливий режим в`їзду і виїзду; обмежувати свободу пересування громадян та рух транспортних засобів; перевіряти документи, а в разі потреби проводити огляд речей, транспортних засобів і багажу, але у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Наказом начальника Івано-Франківської обласної військової адміністрації Онищук С. від 25.02.2022р. №1 "Про затвердження комендантської години та встановлення спеціального режиму світломаскування" на території Івано-Франківської області з 22 год. до 08 год. було запроваджено комендантську годину з 25.02.2022р., а також призначено коменданта (https://www.if.gov.ua/npas/pro-zatverdzhennya-komendantskoyi-godini-ta-vstanovlennya-specialnogo-rezhimu-svitlomaskuvannya).

А наказом начальника Івано-Франківської обласної військової адміністрації Онищук С. від 02.03.2022р. №5 "Про комендатуру Івано-Франківської області" було утворено комендатуру Івано-Франківської області, зоною її відповідальності визначено адміністративну територію Івано-Франківської області, а у разі реальної загрози життю та безпеці осіб коменданту доручено тимчасово обмежувати перебування, свободу пересування, в`їзд/виїзд (вхід/вихід) на територію/з території Івано-Франківської області (https://www.if.gov.ua/npas/pro-komendaturu-ivano-frankivskoyi-oblasti).

Разом з цим, постановою Кабінету Міністрів України №1455 від 29.12.2021р. "Про затвердження Порядку встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан" було введено поняття: "особливий режим" - як комплекс заходів, які здійснюються в Україні або її окремих місцевостях, де введено воєнний стан з метою недопущення несанкціонованого переміщення громадян України, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів (п.3); "патруль" - як спільний рухомий наряд, до складу якого входять уповноважені посадові особи Збройних Сил, Національної поліції, Національної гвардії та Держприкордонслужби, що виконують покладені на них обов`язки на маршруті патрулювання, визначеному комендантом на території, де введено воєнний стан (п.3).

Також цією постановою визначено, що особливий режим встановлюється шляхом видання наказу військовим командуванням разом з військовою адміністрацією (у разі її утворення), яким призначається комендант (п.5), який визначає необхідну кількість патрулів, їх склад, маршрути та здійснює безпосереднє керівництво під час виконання ними завдань за призначенням (п.п.4 п.9); і саме патрулям надано право: перевіряти в осіб документи, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, та перепустки, а в разі їх відсутності - затримувати відповідних осіб та доставляти до органів або підрозділів Національної поліції для встановлення особи; у разі потреби проводити огляд речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, які перевозяться зазначеними особами; тимчасово обмежувати або забороняти на вулицях та дорогах, окремих ділянках місцевості та в інших громадських місцях перебування або пересування осіб, рух транспортних засобів, зокрема транспортних засобів іноземних, консульських установ чи представництв міжнародних організацій; виводити осіб з окремих ділянок місцевості та об`єктів, евакуйовувати транспортні засоби (п.п.3 та 4 п.15); а заходи з контролю в`їзду/виїзду включають - поза межами блокпостів - виявлення порушення встановленого порядку переміщення осіб, транспортних засобів, вантажів (товарів) на територію, де встановлено особливий режим; затримання осіб, транспортних засобів, вантажу (товару), проведення їх огляду та передачу їх уповноваженим представникам правоохоронних органів.

Однак суд відзначає, що постановою Кабінету Міністрів України №1456 від 29.12.2021р. "Про затвердження Порядку встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан" уточнено, що під час забезпечення заходів правового режиму воєнного стану право зупиняти транспортні засоби, здійснювати перевірку документів в осіб, оглядати речі, транспортні засоби, багаж та вантажі, службові приміщення і житло громадян надано виключно уповноваженим особам Національної поліції, СБУ, Національної гвардії, Держприкордонслужби, ДМС, Держмитслужби та Збройних Сил, які визначені в наказі коменданта (п.2,4,5 та 10).

Отже, за діючими на момент події нормативно-правовими положеннями, у зв`язку із тим, що подія у цій справі мала місце під час дії в Україні, і на території Івано-Франківської області зокрема, воєнного стану та у комендантську годину, право зупиняти будь-які транспортні засоби та перевіряти документи в осіб в той час, мали право тільки ті працівники Національної поліції, які були включені у наказ коменданта.

Проте, на адресу суду надійшла відповідь заступника Голови Івано-Франківської обласної державної (військової) адміністрації за якою, наказ коменданта Івано-Франківської області щодо визначення поліцейського Коломийського РВП ГУНП в Івано-Франківській області Федіва В.С., станом на 17.10.2023р., уповноваженою особою Національної поліції, яка має право на зупинку транспортного засобу та перевірку документів - відсутній (а.с.66-67).

Суд враховує, що поліцейські на підставі п.7 ч.1 ст.35 Закону України "Про Національну поліцію" мають право зупиняти транспортні засоби у разі якщо уповноважений орган державної влади прийняв рішення про обмеження чи заборону руху. Але з наведених вище мотивів та підстав, суд не може погодитись із тим, що вказане повноваження може бути використане під час дії воєнного стану в Україні, під час дії саме комендантської години. Наведене повноваження, вочевидь є загальним, оскільки стосується не визначеного кола органів державної влади та не визначених підстав і мети рішення органу про обмеження чи заборону руху, що може мати місце не тільки під час дії в Україні воєнного стану. А подія, мала місце саме під час дії воєнного стану та саме під час дії комендантської години, а тому застосуванню підлягають спеціальні нормативно-правові положення, які визначені та вказані судом вище, а не п.7 ч.1 ст.35 Закону України "Про Національну поліцію".

І тому суд погоджується із захисником у тому, що зупинка транспортного засобу його клієнта мала місце не уповноваженою особою, як і перевірка його документів, а рівно, як і вчинення усіх наступних дій, у тому числі й спрямованих на вчинення огляду ОСОБА_1 на стан сп`яніння, як на місці зупинки, так і у медичному закладі.

Така принциповість суду виходить із того (як вже вказувалось), що право будь-якої людини на свободу пересування, передбачене ст.33 Конституції України в умовах воєнного стану дійсно може бути обмеженим державою на підставі закону. Але якщо держава скористалась своїм правом та унормувала втручання її органів у право людини на свободу пересування, то усі органи державної влади та їх посадові і службові особи, яким надано таку можливість, можуть втручатись у таке право виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений таким унормуванням, яке є особливим та діє виключно протягом дії воєнного стану.

А встановлена судом обставина (відсутність повноваження у поліцейського на зупинення транспортного засобу та перевірку документів) вказує на те, що втручання у право ОСОБА_1 на свободу пересування було здійснено не уповноваженим на це належним чином суб`єктом, а тому було неправомірним, і порушення права ОСОБА_1 на свободу пересування у зв`язку із цим, було істотним.

Вирішуючи питання про правові наслідки встановленої судом обставини, суд виходить з наступного.

Ще 06.10.2022 року, Європейський суд з прав людини, із використанням своїх правових висновків, наданих ним раніше у справах: «Михайлова проти України» (https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/974_d28#Text рішення від 06 березня 2018 року, пункти 57-66), з урахуванням справ: «Озеров проти Росії» (Ozerov v. Russia), заява № 64962/01, пункти 53-58, від 18 травня 2010 року (https://hudoc.echr.coe.int/rus#%22tabview%22:[%22document%22],%22itemid%22:[%22001-98531%22]); «Кривошапкін проти Росії» (Krivoshapkin v. Russia), заява № 42224/02, пункти 44-46, від 27 січня 2011 року (https://hudoc.echr.coe.int/rus#%22tabview%22:[%22document%22],%22itemid%22:[%22001-103078%22]); «Карелін проти Росії» (Karelin v. Russia), заява № 926/08, пункти 51-84, від 20 вересня 2016 року (https://hudoc.echr.coe.int/rus#%22tabview%22:[%22document%22],%22itemid%22:[%22001-166737%22]), прийняв рішення у справі «Бантиш та інші проти України» (заява №13063/18), яким встановив порушення Україною пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в частині не забезпечення неупередженості суду, у зв`язку із відсутністю сторони обвинувачення (прокурора) в провадженні у справі про адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 130 КУпАП (https://hudoc.echr.coe.int/rus#%22itemid%22:[%22001-219783%22]).

Отже, справи про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП Європейський Суд з прав людини розглядає, як "кримінальне обвинувачення" у розумінні Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, при розгляді якого повинні забезпечуватись усі гарантії, передбачені ст.6 цієї Конвенції (на що, вказала і Велика палата ВС у постанові від 30.08.2023р. справа №208/712/19).

Зокрема, ч.1 ст.6 цієї Конвенції передбачає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. А ч.2 ст.6 встановлює, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Разом з цим, у рішенні по справі «Нечипорук і Йонкало проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що докази, отримані в кримінальному провадженні з порушенням встановленого порядку, призводять до його несправедливості в цілому, незалежно від доказової сили таких доказів і від того, чи мало їх використання вирішальне значення для засудження обвинуваченого судом.

А у рішеннях у справах «Балицький проти України», «Тейксейра де Кастро проти Португалії», «Шабельник проти України» Європейський Суд з прав людини застосував різновид доктрини «плодів отруйного дерева», яка полягає в тому, що визнаються недопустимими не лише докази, безпосередньо отримані з порушеннями, а також ті докази, яких не було б отримано, якби не було отримано перших. Таким чином, допустимі самі по собі докази, отримані за допомогою відомостей, джерелом яких є недопустимі докази, стають недопустимими.

КУпАП не передбачає того, у якому порядку збираються докази у справі про адміністративне правопорушення, а також яким чином визначається їх допустимість.

Тому на підставі статті 8 Конституції України, тобто керуючись принципом верховенства права, одним з елементів якого є застосування аналогії закону, суд застосовує положення статей 86-87 Кримінального процесуального кодексу України, якими визначено поняття допустимості доказів та їх недопустимість. При цьому, використовуючи аналогію процесуального закону, суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, вказаний нею в рішенні від 08 червня 2022 року у справі №2-591/11 (№ в реєстрі - 105110382) за яким, суд застосовує аналогію закону і аналогію права тоді, коли на переконання суду певні відносини мають бути врегульовані, але законодавство такого регулювання не містить, внаслідок чого наявна прогалина в законодавчому регулюванні (пункт 78); самезастосування аналогії у процесуальному праві в певних випадках дає змогу ухвалити справедливе рішення (пункт 81); тому відсутність у процесуальних кодексах положень про процесуальну аналогію не є перешкодою для застосування такої аналогії (пункт 82).

Отже, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом (ч.1 ст.86 КПК); недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.86 КПК); недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ч.1ст.87 КПК).

І зважаючи на викладене вище суд вважає, що оскільки ОСОБА_1 коли він рухався на транспортному засобі у комендантську годину, зупинив поліцейський, представник держави, який не мав права зупиняти транспортні засоби і здійснювати перевірку документів та транспортних засобів, тобто не мав права втручатись у право ОСОБА_1 на свободу його пересування, усі отримані поліцейським після зупинки транспортного засобу ОСОБА_1 докази - є недопустимими (а.с.1-6), оскільки вони були отримані внаслідок істотного порушення права на свободу пересування - не уповноваженим від імені держави представником влади, на втручання у це право працівником поліції, і не у порядку, передбаченим законом.

І як наслідок, суд не може використати усі надані йому і зібрані вказаним поліцейським докази, як належні, достовірні та допустимі докази вчинення ОСОБА_1 17.10.2023р. діяння, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП правопорушення.

В силу положень частини 2 статті 7 КУпАП, провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. А згідно з пунктом 1 частини 1 статті 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у випадку відсутності складу адміністративного правопорушення.

Тому, оскільки поліцейським не доведено належними та допустимими доказами вчинення ОСОБА_1 17.10.2023р. діяння, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП правопорушення, провадження у справі слід закрити.

Відповідно до положень статті 40-1 КУпАП, судовий збір у провадженні по справі про адміністративне правопорушення у разі винесення судом (суддею) постанови про накладення адміністративного стягнення сплачується особою, на яку накладено таке стягнення.

Тому враховуючи, що судом прийнята постанова про закриття провадження, судовий збір стягненню не підлягає.

Отже, керуючись статтями 1, 2, 7, 8, 9, 10, 17-24, 26, 27, 33-38, 40-1, 122-4,124,130,221, 245-253, 254-255, 268, 271, 276, 279, 280, 283-285, 287, 294, 298-300, 304, 305, 306 КУпАП, суд

в и р і ш и в:

Провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, щодо ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ), закрити.

Постанову може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Івано-Франківського апеляційного суду через Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області протягом 10 (десяти) днів, з дня її винесення.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. А у разі подання апеляційної скарги у вказаний строк, постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після залишення апеляційної скарги без задоволення.

Копію постанови направити ОСОБА_1 та до Коломийського РВП ГУНП в Івано-Франківській області.

Суддя: Коваленко Д. С.