ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 947/12855/24

Провадження № 3/947/2805/24

03.09.2024 року суддя Київського районного суду м. Одеси Прохоров П.А., розглянувши матеріали, що надійшли з УПП в Одеській області про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РКОНПП НОМЕР_1 , за ч.1 ст.130КУпАП, ААД № 905931,-

ВСТАНОВИВ:

В протоколі про адміністративне правопорушення зазначено, що 04.04.2024 року о 14:45 годині м. Одеси, вул. Ляпідевського 16, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом Ford Focus НОМЕР_2 під дією лікарських препараті, що знижують увагу та швидкість реакції, було виявлено ознаки поведінки, яка не відповідає обстановці, тремтіння пальців рук, блідне обличчя, поведінка яка не відповідає обстановці, звуженні зіниці очей від проходження в медичному закладі МОЗ відмовився, чим порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

В судовому засіданні ОСОБА_1 , посилаючись на доводи, викладені у письмових поясненнях, свою провину у вчиненні вказаного правопорушення не визнав та підтримав пояснення наданні захисником.

Представник ОСОБА_1 адвокат Ушаков О.О. у судовому засіданні підтримав наданні письмові пояснення та просив закрити провадження. Своє клопотання про закриття провадження обґрунтовує, тим що зі змісту даного протоколу серія ААД № 733376 за ч. 1 ст. 130 КУпАП відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 вбачається, що ОСОБА_1 не відмовляється від проходження огляду, що підтверджується відеозаписом з нагрудної камери № 444485 (14:34:28 год.). Патрульний поліцейський ОСОБА_2 ввів водія ОСОБА_1 в оману, що йому на протязі 2-3 місяців взагалі заборонено керувати транспортним засобом у зв`язку з тим, що він вживав раніше гідазепам. Подібний висновок поліцейського нічим не обґрунтований, а поліцейський не є лікарям або медичним фахівцем. Жодним нормативно-правовим актом не передбачено право або обов`язку поліцейського роз`яснювати водію, які результати огляду будуть отримані у випадку проходження особою медичного огляду на стан сп`яніння, або будь-яким чином схиляти до відмови від проходження медичного огляду на стан сп`яніння. Захисник вважає, що подібними діями поліцейські фактично порушують свій обов`язок доставити особу до закладу охорони здоров`я для проведення медичного огляду на стан сп`яніння. У свою чергу, сам ОСОБА_1 жодного разу не відмовлявся від проходження огляду на стан сп`яніння, що зазначено на відеозапису патрульних працівників поліції, але після того як поліцейські декілька разів повторили, що в нього знайдений гідазепам таким чином останні стверджували, що він перебуває у стані сп`яніння та спонукали ОСОБА_1 на відмову від проходження огляду.

Також з фабули протоколу вбачається надання ОСОБА_1 направлення на медичний огляд, але з відео запису поліцейських видно, що таке направлення йому особисто не вручалось, однак потім направлено з адміністративними матеріалами до суду. Фактично такими діями ОСОБА_1 не запропоновано пройти медичний огляд у відповідному медичному закладі, а отже він не відмовлявся від отримання такого направлення та проходження медичного огляду. Крім того, матеріали справи, не містять доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 було відсторонено від керування транспортним засобом. З огляду на усе вищевикладене, уповноваженою особо не надано належних, безспірних та допустимих доказів, які б в своїй сукупності були достатніми для підтвердження наявності у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення (об`єктивної та суб`єктивної сторона), відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП, а тому провадження в справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю, у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення (п.1 ст.247 КУпАП).

З метою спростування або підтвердження доводів, викладених у судовому засіданні ОСОБА_1 та його захисником, судом неодноразово був здійснений виклик у судові засідання поліцейського, який складав протокол про адміністративне правопорушення, з метою з`ясування обставин, які мають значення для вирішення справи. Проте, на виклики суду поліцейський у судові засідання не з`явився, причини неявки не повідомив.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення захисника та особи яка притягається до адміністративної відповідальності, суд дійшов до наступного.

Згідно ч.1ст.130 КУпАП, адміністративним правопорушенням є керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Згідно вимог ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляд справи Конвенцію про захист прав і основоположних свобод і протоколів до неї, та практику Європейського суду з прав людини і Європейської комісії з прав людини, як джерело права.

Європейський Суд з прав людини у рішенні «Шмауцер (Schmautzer) проти Австрії» від 23 жовтня 1995 року зазначив, що дорожньо-транспортні правопорушення, за які може бути накладено стягнення у виді штрафу чи обмеження у користуванні водійськими правами, підпадають під визначення «кримінального обвинувачення». Позбавлення прав на управління транспортним засобом також розглядається Європейським Судом кримінально-правовою санкцією, оскільки «право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності» (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Маліге проти Франції» від 23 вересня 1998).

Згідно «критеріїв Енгеля», сформованих Європейським судом з прав людини у справі «Енгель та інші проти Нідерландів» (1976 рік), критеріями для визначення поняття «кримінальне обвинувачення» є: критерій національного права (чи підпадає певне протиправне діяння під ознаки злочину згідно з національними нормами); критерій кола адресатів (якщо відповідальність поширюється на невизначене коло осіб, то правопорушення підлягає кваліфікації як кримінальне); критерій мети та тяжкості наслідків (у випадку, якщо у санкції наявний саме елемент покарання, а передбачені санкції є достатньо суворими, скоєне правопорушення розглядається за природою кримінального злочину).

При цьому, кваліфікація порушення/обвинувачення як «кримінального» дає особі додаткові гарантії, які передбачені Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, у тому числі обов`язок довести вину особи, який передбачений ч. 2 ст. 6 Конвенції, та заборона подвійного притягнення до відповідальності за одне порушення (ст. 4 Протоколу 7 до Конвенції).

Статтею 62Конституції України визначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

У відповідності до положень ст. 1 КУпАП, завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Згідно положень ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Згідно положень ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Тобто, законною підставою для накладення на конкретну особу адміністративного стягнення є достатні дані про вчинення цією особою правопорушення, за яке і накладається дане стягнення.

Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» передбачено, що при розгляді справ зазначеної категорії необхідно з`ясовувати всі обставини, перелічені у статтях 247, 280 КУпАП. Зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283, 284 КУпАП. У постанові, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Диспозицією статті 130 КпАП України передбачено, що відповідальність за вказаною статтею настає за 1) керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, 2) передачу керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, 3) відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Слід зазначити, що диспозиції ч.1 ст.130 КУпАП передбачають самостійні об`єктивні сторони правопорушення, а саме: керування транспортним засобом водієм в стані сп`яніння, що заборонено п. 2.9 «а» Правил дорожнього руху; передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває у стані сп`яніння, що заборонено п. 2.9 «г» Правил дорожнього руху; відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан сп`яніння (п. 2.5 Правил дорожнього руху).

Отже, за ч. 1 ст. 130 КУпАП об`єктивна сторона складу адміністративного правопорушення полягає в тому, що правопорушник має, по-перше, керувати транспортним засобом, а по-друге перебувати в стані сп`яніння. Відсутність будь-якої складової об`єктивної сторони складу адміністративного правопорушення виключає можливість притягнення особи до адміністративної відповідальності. Тобто працівники поліції повинні представити суду докази того, що особа керувала транспортним засобом і при цьому знаходилась у стані алкогольного сп`яніння.

Факт керування автомобілем та відмови від проходження огляду на стан сп`яніння може бути доведений: 1) показаннями свідків правопорушення, які підтвердять, що саме ця особа керувала транспортним засобом або відмовилася від проходження огляду, 2) фотознімками, 3)відеозаписами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності.

З дослідженого в судовому засіданні відеозапису з місця події суд встановив, що поліцейський на відео запису нагрудної камери № 474485 (14:32:30) під час особистого огляду ОСОБА_1 та знаходження у кишені останнього лікарського препарату Гідазепам, поліцейський стверджує і вказує ОСОБА_1 , що він не має право керувати транспортним засобом під дією медичних препаратів, які в нього знайшли, тобто таке твердження поліцейського ґрунтується не на виявленні ознак перебування особи під дією лікарських засобів, а на виявленні лікарського засобу у зазначеної особи. У подальшому з відеозапису нагрудної камери № 474485 (14:34:20) вбачається, що поліцейський пропонує водію ОСОБА_1 пройти огляд на стан сп`яніння у медичному закладі МОЗ на, що останній дає свою згоду. Проте, поліцейський в порушення «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» затвердженої наказами МВС, МОЗ України від 09.11.2015 року № 1452/735, КУпАП стверджує (відео запис 14:34:40), що ОСОБА_1 вже перебуває під дією медичних препаратів, оскільки після вживання таких препаратів йому заборонено керувати транспортним засобом протягом 2-3 місяців з дня останнього вживання, оскільки речовина діє та міститься у його організмі.

Суд зазначає, що патрульний поліцейський не маючи фахової освіти в галузі медицини, не є експертом в галузі медичного огляду, та не має певних навичок, всупереч вимогам Інструкції, на місці зупинки транспортного засобу самостійно, на власний розсуд визначив діагноз, який зазначив у протоколі та фактично переконав ОСОБА_1 , який не відмовлявся від проходження огляду у медичному закладі, в тому, що йому не потрібно їхати до медичного закладу, оскільки поліцейський впевнений у результатах медичного огляду у медичному закладу, в чому переконав ОСОБА_1 .

Положеннями ст. 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 року №23-рп/2010 адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах і правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні, в тому числі і закріпленій в ст. 62 Конституції України принцип презумпції невинуватості.

Згідно ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

У відповідності до роз`яснень, які містяться в ч. 2 п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», визнання особи винуватою, може мати місце лише за умови доведеності її вини.

Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у справі «Гурепка проти України» (п.50-55 Рішення від 06.09.2005 року) суд не має сумніву, що в силу суворості санкції справа про адміністративне правопорушення за суттю є кримінальною, а адміністративне покарання фактично носить кримінальний характер з усіма гарантіями ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, що дає підстави для застосування практики Європейського суду з прав людини з кримінальних справ у справах про адміністративні правопорушення залежно від суворості санкції статті Закону.

Європейський суд з прав людини притримується у своїх рішеннях позиції того, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа "Коробов проти України" ), тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування "поза розумним сумнівом" (рішення у справі "Ірландія проти Сполученого Королівства").

У рішенні по справі «Нечипорук і Йонкало проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що докази, отримані в кримінальному провадженні з порушенням встановленого порядку, призводять до його несправедливості в цілому, незалежно від доказової сили таких доказів і від того, чи мало їх використання вирішальне значення для засудження обвинуваченого судом.

З досліджених матеріалів справи та пояснень учасників провадження судом встановлена відсутність належних та допустимих доказів, які б давали об`єктивні підстави вважати, що 04.04.2024 року о 14:45 годині м. Одеси, вул. Ляпідевського 16, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом Ford Focus НОМЕР_2 під дією лікарських препараті, що знижують увагу та швидкість реакції, було виявлено ознаки поведінки, яка не відповідає обстановці, тремтіння пальців рук, блідне обличчя, поведінка яка не відповідає обстановці, звуженні зіниці очей від проходження в медичному закладі МОЗ відмовився, тобто викладені у протоколі про адміністративне правопорушення обставини не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні та спростовані дослідженими судом доказами.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Керуючись ст.130,п. 1 ч. 1 ст.247, 251,252,266, 283-285 КУпАП, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1ст.130 КУпАП - закрити відповідно до п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Постанова суду може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з ухвалення постанови.

Суддя Прохоров П. А.