КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№33/824/2929/2024 Постанова винесена суддею Новик В.П.
Категорія: ч. 1 ст. 173-2 КУпАП
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2024 року суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду Горб І.М., за участю особи, яка притягнута до адміністративної відповідальності - ОСОБА_1 , захисника Гудзери Т.С., потерпілої ОСОБА_2 , розглянувши апеляційну скаргу

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, з вищою освітою, неодруженого, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , проживаючого та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , який раніше не притягувався до адміністративної відповідальності,

на постанову судді Святошинського районного суду м. Києва від 27 лютого 2024 року,

в с т а н о в и л а:

Постановою судді Святошинського районного суду м. Києва від 27 лютого 2024 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 10 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 170 гривень.

Також постановлено стягнути з ОСОБА_1 в судовий збір у розмірі 605 грн. 60 коп.

Згідно з постановою суду, 09 січня 2024 року приблизно о 18 год. 35 хв. ОСОБА_1 , знаходячись за адресою: АДРЕСА_2 , вчинив сімейну сварку словесного характеру стосовно своєї цивільної дружини ОСОБА_2 , в ході якої висловлювався на її адресу нецензурною лайкою, чим навмисно спричинив цивільній дружині емоційну невпевненість та нездатність захистити себе.

Суд у постанові дійшов висновку про те, що в діях ОСОБА_1 наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи постанову суду незаконною, просить її скасувати та закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що не вчиняв вказаного адміністративного правопорушення, а оскаржувана постанова прийнята за відсутністю доказів, які б підтверджували б наявність його складу.

Зокрема, зазначає, що в оскаржуваній постанові зазначено: «... ОСОБА_1 09.01.2024 приблизно о 18 год. 35 хв. за адресою: АДРЕСА_2 , вчинив сімейну сварку словесного характеру стосовно своєї цивільної дружини ОСОБА_2 в ході якої висловлювався на її адресу нецензурною лайкою, чим навмисно спричинив цивільній дружині емоційну невпевненість та нездатність захистити себе».

Проте, у протоколі про адміністративне правопорушення, зазначено: «...09.01.2024 р. о 18:35 год. за адресою: АДРЕСА_2 , у гр. ОСОБА_2 було відібрано письмове пояснення про те, що гр. ОСОБА_1 на протязі триваючого часу навмисно вчиняє насильство психологічного характеру, чим завдав потерпілій шкоду її здоров`ю, ображав словесно, принижував, погрожував фізичною розправою...».

Таким чином, суд першої інстанції самостійно відредагував зазначену у протоколі фабулу адміністративного правопорушення, чим порушив принцип змагальності сторін.

Крім того, зазначає, що наслідки у вигляді завдання шкоди фізичному або психічному здоров`ю потерпілого та прямий умисел на завдання таких наслідків є необхідними елементами складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Разом з тим, всупереч викладеному, матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували завдання шкоди фізичному або психічному здоров`ю потерпілої. Так, ані в своїх поясненнях, ані в своїй заяві потерпіла нічого не зазначає про спричинення їй емоційної невпевненості та нездатності захистити себе, або іншої шкоди психічному здоров`ю. Відсутня вказана обставина і у рапорті поліції.

Наголошує й на тому, що викладені у поясненнях потерпілої факти не цілком відповідають дійсності, оскільки між ними в автомобілі дійсно виникла сварка з приводу спілкування потерпілої з іншими чоловіками, і він емоційно висловив свою думку щодо цього, оскільки хотів побудувати з потерпілою сім`ю. Проте, він при цьому не намагався завдати шкоди фізичному або психічному здоров`ю потерпілої.

Таким чином, вважає, що суд першої інстанції незаконно відредагував зазначену у протоколі фабулу адміністративного правопорушення, та матеріали справи не містять доказів складу адміністративного правопорушення.

Отже, оскільки в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, оскаржувана постанова підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю.

Також апелянт просить поновити строк на апеляційне оскарження, як пропущений з поважних причин, посилаючись на те, що із довідки про доставку повідомлення у додаток «Viber» вбачається, що він повідомлений про розгляд справи шляхом доставляння йому судової повістки у вказаний месенджер, проте він не отримував вказаної повістки та не писав жодних заяв про направлення йому судових повісток смс-повідомленнями, та не підписував жодних форм таких заяв, а на заяві, що міститься у матеріалах справи, відсутній його підпис, наслідком чого став розгляд справи про адміністративне правопорушення без його участі та позбавлення його можливості захистити свої права та інтереси під час притягнення його до відповідальності за вчинення правопорушення, яке повинно розцінюватися як кримінальне. Також йому не відсилалася і копія постанови після її прийняття, а він її отримав 29.04.2024 року після ознайомлення з матеріалами справи, про яку дізнався, перевіряючи свої кредити, тому вважає, що строк на апеляційне оскарження має бути поновлений для забезпечення реалізації ним права на справедливий суд.

Заслухавши доповідь судді апеляційної інстанції, пояснення особи, яка притягнута до адміністративної відповідальності - ОСОБА_1 та захисника Гудзери Т.С. на підтримку доводів апеляційної скарги, а також потерпілої ОСОБА_2 , яка підтримала апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення та перевіривши доводи апеляційної скарги і клопотання про поновлення пропущеного строку на оскарження постанови судді, приходжу до наступних висновків.

Відповідно до ст. 294 КУпАП, постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, або її захисником, протягом десяти днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Як вбачається з наданих суду матеріалів постанову Святошинського районного суду м. Києва було постановлено 27 лютого 2024 року без участі ОСОБА_1 .

При цьому, як зазначає ОСОБА_1 , повідомлення про розгляд справи на додаток «Viber», як про те зазначено у довідці наявній в матеріалах справи, він не отримував та не писав жодних заяв про направлення йому судової повістки смс-повідомленням.

Також надані суду матеріали не містять відомостей про направлення копії ОСОБА_1 постанови судді Святошинського районного суду м. Києва від 27 лютого 2024 року.

Таким чином, враховуючи наведене, а також з метою забезпечення вільного доступу до правосуддя, права на апеляційне оскарження, реалізації положень Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод, вважаю за необхідне клопотання задовольнити, поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження постанови судді Святошинського районного суду м. Києва від 27 лютого 2024 року, як такий, що пропущено з поважних причин.

Також є обґрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що постанова Святошинського районного суду м. Києва від 27 лютого 2024 року підлягає скасуванню, а провадження закриттю у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, з огляду на таке.

Відповідно до ст.ст. 245, 280 КУпАП, провадження у справах про адміністративні правопорушення має забезпечувати повне, всебічне й об`єктивне з`ясування всіх обставин справи, що сприяє постановленню законного та обґрунтованого рішення, яке виключало б будь-які сумніви щодо доведеності вини конкретної особи у вчиненні адміністративного правопорушення.

З`ясовуючи ці обставини, суд повинен виходити з положень ст. 251 КУпАП, згідно з якою доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Розглядаючи справу про адміністративне правопорушення, суд з урахуванням вимог ст. 252 КУпАП оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Цих вимог закону суддею місцевого суду при розгляді справи стосовно ОСОБА_1 дотримано не було.

Як убачається з матеріалів провадження, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАБ № 920136 від 09 січня 2024 року, 09.01.2024 року о 18 год. 35 хв. за адресою: АДРЕСА_2 , у заявниці гр. ОСОБА_2 було відібрано письмове пояснення про те, що гр. ОСОБА_1 на протязі тривалого часу відносно співмешканки навмисно вчиняє насильство психологічного характеру, чим завдав моральної шкоди її здоров`ю, ображав словесно, принижував, погрожував фізичною розправою, чим вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

За результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 суддя місцевого суду визнав його винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, обґрунтувавши свої висновки тим, що вина ОСОБА_1 підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення, письмовими поясненнями та заявою ОСОБА_2 , рапортом прийняття заяви про вчинення домашнього насильства.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з висновками судді Святошинського районного суду м. Києва від 27 лютого 2024 року у зв`язку з наступними обставинами.

Згідно з диспозицією ч. 1 ст. 173-2 КУпАП передбачена відповідальність за вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі його винесення.

Об`єктом вказаного правопорушення є суспільні відносини у сфері захисту прав громадян.

Об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого зазначеною статтею, полягає в умисному вчиненні будь-яких із зазначених в диспозиції дій та передбачає існування обов`язкової ознаки - можливість настання чи настання фізичної, психологічної або матеріальної шкоди, яка була чи могла бути завдана потерпілому.

Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю вини у формі умислу.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Для встановлення події адміністративного правопорушення, зазначеного у ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, необхідно з`ясувати чи дійсно особа, яка притягується до адміністративної відповідальності, вчинила домашнє насильство.

З аналізу вищевказаних норм вбачається, що домашнє насильство, яке охоплюється диспозицією ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, має місце тоді, коли будь-які діяння фізичного, психологічного чи економічного характеру тягнуть за собою можливість настання чи настання шкоди фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.

Домашнє насильство важливо відрізняти від конфліктних ситуацій. Так людина, що чинить домашнє насильство, маючи значну перевагу у своїх можливостях, діє умисно, з наміром заподіяти шкоду потерпілому, порушивши його права і свободи. Тоді як конфлікт - це ситуація, в якій кожна зі сторін намагається зайняти позицію, несумісну з інтересами іншої сторони, зіткнення протилежних інтересів і поглядів, напруження і крайнє загострення суперечностей, що може призвести до активних дій.

Таким чином, самі по собі, зокрема, нецензурні висловлювання під час сварки, не формулюють собою домашнє насильство та утворюють склад адміністративного правопорушення лише у тому випадку, коли такі спрямовані на обмеження волевиявлення особи, якщо такі дії викликають обґрунтовані побоювання за свою безпеку чи безпеку інших людей, а також завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Відтак, лише факт конфлікту між людьми які проживають разом не може свідчити про психологічне насильство в сім`ї у розумінні вимог ст. 173-2 КУпАП.

Як вбачається з пояснень ОСОБА_1 , наданих під час апеляційного розгляду, між ними в автомобілі дійсно виникла сварка з приводу спілкування потерпілої з іншими чоловіками, і він емоційно висловив свою думку щодо цього, оскільки хотів побудувати з потерпілою сім`ю. Проте, він при цьому не намагався завдати шкоди фізичному або психічному здоров`ю потерпілої.

Згідно наданих в суді апеляційної інстанції пояснень ОСОБА_2 , вона не згодна з доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо відсутності події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, а пояснювати обставини не бажає.

Отже, пояснення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не свідчать про вчинення ОСОБА_1 дій фізичного, психологічного чи економічного характеру, внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.

На підтвердження вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, в матеріалах справи міститься лише заява ОСОБА_2 та її письмові пояснення від 09.01.2024 року.

Згідно вказаних пояснень ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_2 , зі своїм співмешканцем ОСОБА_1 09.01.2024 року близько 08 год. співмешканець відвіз її на автомобілі за адресою: АДРЕСА_3 , у спортклуб «П`ятий елемент», по дорозі у них виникла сварка психологічного характеру, оскільки він її ревнував та вимагав, щоб вона показала йому переписку у своєму мобільному телефоні. Після чого він відібрав у неї мобільний телефон та самостійно читав переписку, після прочитаного почав поводити себе агресивно та неадекватно, погрожував фізичною розправою, ображав словесно. Після приїзду за місцем призначення її співмешканець намагався проникнути на територію клубу та побити її знайомого, але служба охорони не впустила його на територію клубу. Близько 13 год. він знову приїхав до клубу, вона знову з ним зустрілася та попросила забрати речі з її квартири. Після цього вона поїхала додому на таксі, однак співмешканець переслідував її до місця проживання. Вона злякалася і викликала наряд поліції, але її співмешканець в дім не заходив, вона його не бачила та зробила відміну виклику поліції по спецлінії 102. Просить прийняти міри до її співмешканця.

Разом з тим, такі пояснення ОСОБА_2 щодо наявності конфлікту взагалі, його причин та конкретних дій ОСОБА_1 , вчинюваних ним 09.01.2024 року є власною позицією потерпілої та не спростовують пояснень ОСОБА_1 , наданих в апеляційному суді, а також не свідчать про вчинення ним будь-яких дій фізичного, психологічного чи економічного характеру в розумінні диспозиції ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Тобто, з наявних у справі матеріалів, вбачається, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виник конфлікт на побутовому підґрунті та дій кожного із них під час цього конфлікту, а тому не можуть бути беззаперечним доказом на підтвердження винуватості ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 251 КУпАП, протокол про адміністративне правопорушення також є доказом у справі про адміністративне правопорушення.

Проте, за відсутності інших об`єктивних доказів на підтвердження факту вчинення правопорушення, сам по собі протокол не може слугувати доказом винуватості у вчиненні адміністративного правопорушення.

Крім того, як вбачається з наданих суду матеріалів, протокол про адміністративне правопорушення серії ВАБ № 920136 від 09 січня 2024 року ОСОБА_1 не підписаний. Відомостей про направлення копії вказаного протоколу ОСОБА_1 матеріали справи про адміністративне правопорушення не містять. З пояснень останнього наданих в апеляційному суді він взагалі не знав про існування вказаного протоколу. Слід зауважити, що у протоколі про адміністративне правопорушення відсутні відомості про заподіяння будь-якої шкоди.

За наявності пояснень потерпілої, яка стверджує, що ОСОБА_1 вчинив домашнє насильство, та пояснень ОСОБА_1 , який заперечує проти цього, даних протоколу про адміністративне правопорушення недостатньо для висновку про доведеність вини особи проза розумним сумнівом.

Інших доказів на підтвердження вини ОСОБА_1 суду першої інстанції надано не було.

При цьому, в матеріалах справи відсутні письмові пояснення ОСОБА_1 , а розгляд справи в суді першої інстанції відбувся без участі сторін. Таким чином, суд першої інстанції не дослідив позицію ОСОБА_1 щодо обставин справи, що свідчить про однобічність і неповноту судового розгляду справи.

Крім того, відомості, які містяться в протоколі про адміністративне правопорушення, не узгоджуються з висновками наведеними судом в оскаржуваному рішенні, зокрема, згідно постанови Святошинського районного суду м. Києва від 27 лютого 2024 року, ОСОБА_1 09.01.2024 приблизно о 18 год. 35 хв. за адресою: АДРЕСА_2 , вчинив сімейну сварку словесного характеру стосовно своєї цивільної дружини ОСОБА_2 , в ході якої висловлювався на її адресу нецензурною лайкою, чим навмисно спричинив цивільній дружині емоційну невпевненість та нездатність захистити себе. Таким чим, суд самостійно відредагував фабулу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 КУпАП.

Згідно зі ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до п. 39 постанови Верховного Суду від 08.07.2020 у справі №463/1352/16-а, у силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

У справі «Barbera, Messegu and Jabardo v. Spain» від 06.12.1998 (п. 146) ЄСПЛ зазначив, що принцип презумпції невинності вимагає серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що особа скоїла правопорушення, яке ставиться їй в провину; всі сумніви щодо її винуватості повинні тлумачитися на користь цієї особи.

У рішенні ЄСПЛ від 21.07.2011 у справі «Коробов проти України» ЄСПЛ вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерії доведення «поза розумним сумнівом».

У відповідності до п. 43 рішення ЄСПЛ від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (з урахуванням первісного визначення принципу «поза розумним сумнівом» у справі «Авшар проти Туреччини»), доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростованих презумпції, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом.

Отже, надані суду матеріали не містять належних і допустимих доказів, які б поза розумним сумнівом вказували, що ОСОБА_1 по відношенню до своєї співмешканки ОСОБА_2 вчинив умисні дії фізичного та психологічного характеру, тобто адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

За таких обставин, постанова судді Святошинського районного суду м. Києва від 27 лютого 2024 року не може вважатись законною та обґрунтованою, а тому підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

На підставі наведеного та керуючись ст. 294 КУпАП, суддя

п о с т а н о в и л а:

поновити ОСОБА_1 строк на оскарження постанови Святошинського районного суду м. Києва від 27 лютого 2024 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову судді Святошинського районного суду м. Києва від 27 лютого 2024 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, скасувати і закрити провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя

Київського апеляційного суду Горб І.М.