П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.09.2024 м. Ужгород

Суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Хамник М.М., розглянувши матеріали справи, які надійшли з Ужгородського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; громадянина України, паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий Павлоградським МВ від 20.06.1996 року, місце реєстрації: АДРЕСА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , місце роботи, посада: ФОП, раніше не притягався до адміністративної відповідальності,

за ст.185 Кодексу України про адміністративні правопорушення,-

В С Т А Н О В И В:

22.07.2024 близько 14год. 00хв. за адресою: АДРЕСА_3 , біля під`їзду квартирного будинку гр. ОСОБА_1 здійснив злісну непокору законній вимозі старшого лейтенанта поліції ОСОБА_2 пройти з метою доставлення до ІНФОРМАЦІЯ_2 з метою притягнення до адміністративної відповідальності згідно ст.210 КУпАП. При цьому ОСОБА_1 хапав за одяг працівників поліції та робив їх діям фізичний опір, чим вчинив правопорушення, передбачене ст.185 КУпАП.

У судовому засіданні ОСОБА_1 свою вину заперечував. Стверджував, що свої військово-облікові дані він оновив у застосунку «Резерв+», а відтак не мав обов`язку з`являтись до РТЦК СП. Вказує на незаконні дії працівників поліції, які його незаконно затримали, без складання протоколу про адміністративне затримання. Застосування до нього працівниками поліції непропорційного фізичного примусу, нанесення побоїв.

Захисник особи, що притягається до адміністративної відповідальності адвокат Країло М.В. з урахуванням пояснень ОСОБА_1 просив закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП. Зокрема вказав, що за досліджених обставин справи відсутні докази того, що ОСОБА_1 вчинив злісну непокору будь-якій законній вимозі працівників поліції, натомість застосовані до нього заходи були неспівмірними, що спричинили погіршення стану здоров`я.

Дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, приходжу до наступного висновку.

Статтею 1 КУпАП визначено, що завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством. Завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності (ст.245 КУпАП).

Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст.9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачена відповідальність. Склад адміністративного правопорушення складає: об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт, суб`єктивна сторона.

Статтею 185 КУпАП передбачено відповідальність за злісну непокору законному розпорядженню або вимозі поліцейського при виконанні ним службових обов`язків, а також вчинення таких же дій щодо члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону або військовослужбовця у зв`язку з їх участю в охороні громадського порядку.

Разом з цим, зміст статті 185 КУпАП передбачає законність вимоги поліцейського, тобто вимоги поліцейського та їх розпорядження акт, юридично рівнозначний наказу, що виражений у категоричній формі, мають бути законодавчо обґрунтовані.

З матеріалів справи, зокрема, протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАД №245098 від 22.07.2024, рапорту поліцейського Івана Позняка, дослідженого в судовому засіданні відеозапису, встановлено, що в ході перевірки документів ОСОБА_1 працівниками поліції було виявлено, що він порушив мобілізаційне законодавство, у зв`язку з чим йому було запропоновано проїхати до ІНФОРМАЦІЯ_3 для складання протоколу про адміністративне правопорушення за ст.210 КУпАП.

При цьому суддя звертає увагу на те, що за загальним правилом правомірність рішень та дій суб`єктів владних повноважень (зокрема, поліцейських), може бути самостійним предметом оцінки в межах адміністративного оскарження, дисциплінарного або кримінального провадження.

Щодо правомірності вимог поліцейських, суд дійшов наступного висновку.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України, визначає Закон України "Про національну поліцію". Під час виконання своїх завдань поліція забезпечує дотримання прав і свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і сприяє їх реалізації. Обмеження прав і свобод людини допускається виключно на підставах та в порядку, визначених Конституцією і законами України, за нагальної необхідності і в обсязі, необхідному для виконання завдань поліції.

Здійснення заходів, що обмежують права та свободи людини, має бути негайно припинене, якщо мета застосування таких заходів досягнута або немає необхідності подальшого їх застосування (ст. 7 вказаного Закону).

Під час дії воєнного стану поліція діє згідно із призначенням та специфікою діяльності з урахуванням тих обмежень прав і свобод громадян, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, що визначаються відповідно до Конституції України та Закону України "Про правовий режим воєнного стану".

Стаття 32 Закону України "Про національну поліцію" передбачає право поліцейських вимагати в особи пред`явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи.

У період дії воєнного стану та/або під час мобілізації (крім цільової) поліцейський має право вимагати в особи чоловічої статі віком від 18 до 60 років пред`явлення нею військово-облікового документа разом з документом, що посвідчує особу, у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в документах (ч. 2 вказаної статті).

Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (ст. 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану").

Перевірка документів у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, є одним із заходів правового режиму воєнного стану (ст. 8 цього ж Закону). Відомості про те, що на всій території України з 24.02.2022 року в установленому законодавством порядку запроваджено воєнний стан, який в подальшому неодноразово продовжувався, в тому числі і станом на 22.07.2024, доведено до відома населення в установленому порядку.

Таким чином вимога поліцейського у період дії воєнного стану в особи чоловічої статі віком від 18 до 60 років пред`явлення нею військово-облікового документа разом з документом, що посвідчує особу, є самостійною законною вимогою, що передбачена чинним законодавством.

Щодо обставин затримання ОСОБА_1

Поліція уповноважена затримувати особу на підставах, у порядку та на строки, визначені Конституцією України, Кримінальним процесуальним кодексом України та Кодексом України про адміністративні правопорушення, а також іншими законами України (стаття 37 Закону України "Про національну поліцію").

Відповідно до ч.1 ст.259 КУпАП з метою складення протоколу про адміністративне правопорушення в разі неможливості скласти його на місці вчинення правопорушення, якщо складення протоколу є обов`язковим, порушника може бути доставлено до територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

Згідно з вимогами ст.260 КУпАП у випадках, прямо передбачених законами України, з метою припинення адміністративних правопорушень, коли вичерпано інші заходи впливу, встановлення особи, складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі неможливості складення його на місці вчинення правопорушення, якщо складення протоколу є обов`язковим, забезпечення своєчасного і правильного розгляду справ та виконання постанов по справах про адміністративні правопорушення допускаються заходи забезпечення провадження в справах про адміністративні правопорушення, зокрема адміністративне затримання особи. Про адміністративне затримання складається протокол.

Адміністративне затримання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, може провадитися лише органами (посадовими особами), уповноваженими на те законами України.

Адміністративне затримання провадиться органами внутрішніх справ (Національною поліцією), зокрема, при порушенні призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, порушенні законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію (с.262 КУпАП).

Таким чином, адміністративне затримання допускається, в тому числі, з метою складання протоколу про адміністративне правопорушення, порушенні законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

Адміністративне затримання в силу приписів ст.267 КУпАП може бути оскаржено заінтересованою особою у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) відносно органу (посадової особи), який застосував ці заходи, або до суду.

Відтак, застосування заходів забезпечення провадження у даній справі про адміністративне правопорушення досліджується судом виключно в межах доводів сторони захисту.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 на законну вимогу працівників поліції проїхати до ІНФОРМАЦІЯ_3 для складання протоколу про адміністративне правопорушення не реагував, вимагав скласти протокол затримання.

У зв`язку з цим 22.07.2024 о 13 год. 45хв. йому було повідомлено поліцейським про його затримання для доставлення до ІНФОРМАЦІЯ_3 . Однак вимоги та обмеження щодо затримання (зокрема пройти в службовий автомобіль) ОСОБА_1 не виконав, в подальшому спілкування із поліцейськими переросло в конфлікт, в ході якого він в категоричній формі відмовлявся виконувати вимоги поліцейських, надалі також закликав перехожих йому допомогти і врятувати, оскільки поліцейські, на його думку, діють незаконно та намагаються його викрасти.

Таким чином, на цей момент первісні підстави для його затримання доповнились необхідністю припинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.185 КУпАП, та складення протоколу про адміністративне правопорушення, про що зазначено у протоколі про адміністративне затримання.

Однак у ході судового розгляду не встановлено перевищення максимально допустимого строку затримання, відсутності правових підстав для затримання, неспівмірності вжитих заходів обставинам правопорушення протягом усього часу їх застосування.

Разом з тим, суддя звертає увагу, що протокол про адміністративне затримання фіксує факт затримання та інші обставини, що мають істотне значення при винятковому обмеженні права особи на пересування (відомості про особу, наявність тілесних ушкоджень, час затримання і звільнення тощо), однак не може передувати йому, а тим більше бути підставою затримання, на що неодноразово посилався ОСОБА_1 . Тому вимоги ОСОБА_1 щодо спершу складання протоколу як правової підстави, а в подальшому - здійснення на підставі цього протоколу власне адміністративного затримання, суддя вважає безпідставними і необґрунтованими.

Застосування заходів фізичного впливу і спеціальних засобів, а також їх наслідків, в межах даної справи не оскаржується.

Що стосується порушення права на захист, суддя керується тим, що у розгляді справи про адміністративне правопорушення можуть брати участь адвокат, інший фахівець у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи (захисник).

Згідно зі ст. 256 КУпАП при складенні протоколу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюються його права і обов`язки, передбачені статтею 268 цього Кодексу, зокрема право на правову допомогу, про що робиться відмітка у протоколі.

При цьому складання протоколу, що лише фіксує обставини інкримінованого правопорушення, не є розглядом справи по суті, без присутності адвоката, та відповідно не є безумовною підставою для висновку про порушення права на захист за сукупністю з іншими встановленими обставинами, зокрема і зважаючи на те, що протокол ОСОБА_1 від дачі пояснень відмовився, а права йому роз`яснені під відеозапис поліцейським.

Протягом судового розгляду захист інтересів ОСОБА_1 здійснював адвокат Країло М.В. з реалізацією відповідних повноважень.

Відповідно до ст.8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Норми Конституції є нормами прямої дії, а згідно ч.2 ст.62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться виключно на її користь, тобто суд може притягнути особу до адміністративної відповідальності лише на тих доказах, які спростовують усі розумні сумніви щодо вини особи.

Докази, що викликають такі сумніви, суд має вмотивовано відхилити у своїй постанові. Зазначене узгоджується і з судовою практикою ЄСПЛ, згідно якої «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом» (п.43 рішення від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine), з відсиланням на п.282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey).

В рішенні від 21.07.2011 року у справі «Коробов проти України» ЄСПЛ висловив позицію, що суд має право обґрунтувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту. Тобто таких, які не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується зі стандартом доведення «поза розумним сумнівом». Згідно вказаної правової позиції ЄСПЛ «розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення».

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинене і правопорушник є винним у його вчиненні.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій. Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду.

Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом необхідно, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

На підставі досліджених доказів суддя вважає, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП, поза розумним сумнівом знайшла своє підтвердження у ході судового розгляду. Сукупність встановлених в ході судового розгляду обставин виключає інше розумне пояснення подій, що відбулися 22.07.2024 року у АДРЕСА_3 , біля під`їзду квартирного будинку.

Працівники поліції представились ОСОБА_1 , перебували у форменому одязі, на наполегливі, неодноразово повторені законні вимоги працівників поліції пройти до службового автомобіля для доставлення до ІНФОРМАЦІЯ_3 з метою складання протоколу про адміністративне правопорушення, пручався, вчепився за опору, галасував, що свідчить про явну зневагу до осіб, які охороняють громадський порядок, чим вчинив злісну непокору законній вимозі працівника поліції.

Судом при розгляді справи не встановлено обставин і фактів, які б виключали відповідальність ОСОБА_1 за вчинення вказаного правопорушення, погроз йому, непропорційного втручання у реалізацію його законних прав та інтересів співробітниками поліції.

Вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 185 КУпАП підтверджується: протоколом про адміністративне правопорушення, протоколом про адміністративне затримання, рапортами, письмовими поясненнями, матеріалами відеофіксації, що додані до протоколу, поясненнями ОСОБА_1 та його захисника, наданими у судовому засіданні.

При накладенні адміністративного стягнення суд враховує, що ОСОБА_1 у вчиненому не розкаюється, не вбачає у своїх діях протиправності. Суд також враховує характер вчиненого правопорушення, в ході якого своєю поведінкою намагався дискредитувати дії працівників поліції в громадському місці, які нібито його викрадають, вислювлюючись до невизначеної кількості осіб, що спровокувало подальше втягнення невизначеного кола осіб у конфлікт, а також враховує його майновий стан, стан здоров`я, відсутність обставин, що згідно ст. 34 КУпАП пом`якшують відповідальність за адміністративне правопорушення, відсутність обставини, що згідно ст. 35 КУпАП обтяжують відповідальність.

При цьому суд наголошує, що вчиняючи в умовах воєнного стану правопорушення, яке посягає на суспільні відносини у сфері забезпечення громадського порядку та суспільної безпеки, а також у сфері державного управління, особа використовує найбільш несприятливий для суспільства час, тяжкі обставини та умови, в яких опинилася держава, що свідчить про підвищений ступінь суспільної небезпеки таких дій. З урахуванням приписів ст.280 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суддя дійшла висновку, що до ОСОБА_1 слід застосувати адміністративне стягнення у виді штрафу.

Відповідно до ст.40-1 КУпАП, у разі винесення суддею постанови про накладання адміністративного стягнення, особою, на яку накладено таке стягнення, сплачується судовий збір у відповідності до ст.4 Закону України «Про судовий збір» в розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 605,60 грн.

Керуючись ст.ст. 36, 40-1, 283, 284 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суддя,-

П О С Т А Н О В И В:

Визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.185 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та обрати йому адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 170 (сто сімдесят) гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , судовий збір в розмірі 605 (шістсот п`ять гривень) грн. 60коп.

Постанова може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу.

Постанова у справі про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку на її апеляційне оскарження.

Строк пред`явлення постанови до виконання три місяці з дня набрання постановою законної сили.

Роз`яснити, що відповідно до ст. 307 КУпАП, штраф має бути сплачений порушником не пізніше як через п`ятнадцять днів з дня вручення йому постанови про накладення штрафу, а в разі оскарження такої постанови - не пізніше як через п`ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення.

У разі несплати правопорушником штрафу у строк, встановлений ч. 1 ст. 307 КУпАП, постанова про накладення штрафу надсилається для примусового виконання до відділу державної виконавчої служби за місцем проживання порушника, роботи або за місцезнаходженням його майна в порядку, встановленому законом.

У порядку примусового виконання постанови про стягнення штрафу за вчинення адміністративного правопорушення з правопорушника стягується подвійний розмір штрафу.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду

Закарпатської області М.М. Хамник