ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 33/821/418/24 Справа № 695/4770/23 Категорія: ч. 1 ст. 130 КУпАП Головуючий у І інстанції Бойко Н. В. Доповідач в апеляційній інстанції Люклянчук В. Ф.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2024 року м. Черкаси

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справах Черкаського апеляційного суду Люклянчук В.Ф., розглянувши апеляційну скаргу захисника Федини О.В. в інтересах ОСОБА_1 на постанову судді Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 20 червня 2024 року, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17000 гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами строком 1 рік.

Стягнено судовий збір на користь держави у розмірі 605 грн. 60 коп.

ВСТАНОВИВ

З постанови судді вбачається, що водійка ОСОБА_1 26 листопада 2023 року о 00 годині 17 хвилин в с. Гельмязів, Золотоніського району, вул. Шевченка, 4а керувала автомобілем FIAT SCUDO, державний номерний знак НОМЕР_1 , в стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан алкогольного сп`яніння зі згоди водія проводився у встановленому законом порядку у закладі охорони здоров`я. Своїми діями ОСОБА_1 порушила вимоги п. 2.9 «а» Правил дорожнього руху України (далі - ПДР).

В апеляційній скарзі захисник просить скасувати вищевказану постанову, а справу закрити на підставі ст. 247 КУпАП, оскільки обставини, що спонукали ОСОБА_1 до вчинення неправомірних дій мали значний на неї вплив, а також з інших мотивів, наведених в апеляційній скарзі, а також розглянути можливість зміни оскаржуваної постанови в частині пом`якшення покарання і незастосування позбавлення права керування.

Вважає, що оскаржувана постанова винесена з порушенням норм процесуального права, а також - з неправильним застосуванням норм матеріального права, за неповного з`ясування судом фактичних обставини справи, неналежного дослідження та оцінки наявних в матеріалах справи доказів.

Зазначає, що за даних умов і обставин раптова хвороба малої дитини з високою температурою і відсутністю ліків, неможливість бездіяти до ранку в такій ситуації - цілком складали небезпеку для життя/здоров`я малолітньої дитини, яку необхідно було негайно відвернути - здобути їй ліки та надати допомогу, хоча такі її дії і містять склад адміністративного правопорушення - дії ОСОБА_1 можуть вважатись такими, що вчинені у стані крайньої необхідності.

Також вважає, що суспільну шкідливість вчиненого суттєво знижують і інші обставини, в тому числі щире каяття ОСОБА_1 , про яке свідчить визнання своєї вини, сприяння поліції у складенні матеріалів тощо.

Вказує, що незважаючи на те, що у поліції не працював «Драгер» - добровільно погодилася у нічний час їхати до м. Золотоноші для освідування в медичному закладі - хоча мала право наполягати на проведенні огляду на місці, згідно із законодавством. Також ОСОБА_1 добровільно перепідписала на прохання поліції інший, новий протокол про адміністративне правопорушення. Ще вона за власний рахунок при поїздці до м.Золотоноша для освідування придбала для поліції пальне на АЗС.

Сторона захисту зауважує на обставинах, які характеризують особу ОСОБА_1 виключно з позитивної сторони, як людину, що веде виключно добропорядний спосіб життя.

Щодо цього вказує, що ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем, має у користуванні 2 магазини, має найманих працівників (продавців), однак самостійно здійснює розвезення товару власним автомобілем, а відтак - гостро залежить від можливості самостійно керувати автомобілем, яке необхідне їх джерело доходу для існування.

Крім того, через повну відсутність громадського транспорту як явища в с.Гельмязів ОСОБА_1 не має іншої можливості доставляти свою малолітню дитину до закладу дошкільної освіти «Барвінок» інакше як власним автотранспортом, а відповідно - гостро потребує права керування автомобілем.

Окрім того, ОСОБА_1 систематично змушена здійснювати відвідування пораненого брата ОСОБА_2 , який останні місяці перебуває в госпіталі (м. Київ), або вдома.

У зв`язку з вищевикладеним вважає, що суд зобов`язаний взяти до уваги обставин, які суттєвим чином пом`якшують вину ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення та мають бути враховані при вирішенні справи.

З цього приводу посилається на ст. 151-2 Конституції України та п. 2.2 Рішення Конституційний Суд України від 15 червня 2022 року № 4-р(ІІ)/2022 щодо притягнення осіб до адміністративної відповідальності.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 та її захисника Федини О.В., які підтримали вимоги апеляційної скарги, надавши пояснення тотожні з її доводами, дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, вважаю, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності з законом.

Згідно з ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Даних вимог закону суддею було дотримано.

У відповідності до диспозиції ч. 1 ст. 130 КУпАП, встановлена адміністративна відповідальність за керування транспортними засобами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння.

Відповідно до п. 2.9а ПДР водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Переглядаючи справу в межах апеляційної скарги, слід зауважити, що апелянт не оскаржує її в частині наявності в діях ОСОБА_1 ознак адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Щодо доводів апелянта, що ОСОБА_1 діяла в стані крайньої необхідності, слід вказати таке.

Частина 1 ст. 9 КУпАП визначено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до ст. 10 КУпАП, адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Згідно з ст.ст. 17, 18 КУпАП, особа, яка діяла в стані крайньої необхідності, необхідної оборони або яка була в стані неосудності, не підлягає адміністративній відповідальності. Не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

Відповідно сталої судової практики, стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам. Якщо загроза охоронюваним інтересам може виникнути в майбутньому, діяння не може вважатися таким, що вчинено у стані крайньої необхідності. На це прямо вказують слова тексту статті «для усунення небезпеки, яка загрожує». Однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.

У цій справі від вчиненого адміністративного правопорушення ОСОБА_1 шкоду спричинена об`єкту цього правопорушення - суспільним відносинам у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху. Склад цього правопорушення відноситься до формальних, тобто в ньому немає ознаки настання шкідливих матеріальних наслідків.

За доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 керувала транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, у зв`язку з необхідністю надання медичного допомоги своїй дитині, 2020 року народження.

З довідки про стан здоров`я ОСОБА_3 , 2020 року народження випливає, що той 27 листопада 2023 року був оглянутий лікарем у зв`язку з температурою 38,2 °C, надсадним кашлем та був встановлений діагноз - гострий ларинготрахеїт.

Наведене свідчить, що стан дитини не становив загрозу йому життю та здоров`ю, що виключає можливість вважати, що ОСОБА_3 , керуючи транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння діяла в стані крайньої необхідності.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що відсутні передбачені законом підстави для скасування постанови судді та закриття провадження по справі відповідно до вимог п. 4 ст.247 КУпАП.

Суддя, за результатами розгляду справи, застосовував до правопорушниці ОСОБА_1 стягнення в межах санкції ч. 1 ст. 130 КУпАП у виді штрафу у розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17000 гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.

Даний вид стягнення, що визначений законодавцем, як основний, так й додатковий є безальтернативним.

У цьому разі, загальні засади призначення адміністративного стягнення (ст. 33 КУпАП) не наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації відповідальності за вчинене адміністративне правопорушення - у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України. Тобто у цій справі ця функція за своєю правовою природою не є дискреційною, оскільки не потребує врахування та оцінки характеру вчиненого правопорушення, особи порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Законодавство про адміністративні правопорушення, на відміну від закону України про кримінальну відповідальність, не передбачає накладення адміністративного стягнення більш м`якого, ніж передбачено законом.

У цій справі апеляційний суд не вбачає підстав для застосування аналогії права та не накладати додаткове стягнення на ОСОБА_1 у виді позбавлення права керування транспортним засобом на підставі ст. 69 КК України.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що для досягнення визначеної в ст.23 КУпАП мети адміністративного стягнення: виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами, з урахуванням характеру вчиненого правопорушення, накладення вказаного додаткового стягнення є необхідним.

За таких обставин постанова судді є законною, скасуванню чи зміні не підлягає.

Керуючись ст.ст. 33, ст. 294 КУпАП

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу захисника Федини О.В. в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення, постанову судді Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 20 червня 2024 року, якою на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення за ч. 1 ст. 130 КУпАП - без змін.

Постанова набирає чинності негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя В.Ф. Люклянчук