П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2024 року м. Суми

Суддя Зарічного районного суду м. Суми Клімашевська І.В., в присутності захисника особи, що притягається до адміністративної відповідальності адвоката Зацепіна В.С., розглянувши матеріали, які надійшли від Управління патрульної поліції в Сумській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, місце проживання: АДРЕСА_1 , діловод ВЧ НОМЕР_1 ,-

ч.5 ст. 126 КУпАП,-

В С Т А Н О В И В:

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення від 05 листопада 2023 року серії ААД №618607, ОСОБА_1 05.11.2023 о 13-43 год у м.Суми по вул. Нижньовоскресенська, поблизу буд.1, керував т/з Kia Sorento, д.н.з.- НОМЕР_2 , не маючи права керування транспортними засобами відповідної категорії. Правопорушення вчинено повторно протягом року. Своїми діями порушив вимоги п.2.1.а ПДР та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 126 КУпАП.

В судовому засіданні захисник просив закрити справу про адміністративне правопорушення з огляду на те, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем, а відповідно до ст.15 КУпАП, органи, яким надано право накладати адміністративні стягнення на військовослужбовців, передають матеріали про правопорушення відповідним органам для вирішення питання про притягнення винних до дисциплінарної відповідальності. Тобто, в даному випадку, на його переконання, протокол складено неуповноваженою особою. Окрім того, повідомив, що вони мають намір оскаржити постанову серії ЕАТ №7756259, якою на ОСОБА_1 накладено стягнення за ч.2 ст. 126 КУпАП.

Дослідивши матеріали справи, слід зробити наступні висновки.

Відповідно до ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

П.2.1.а ПДР передбачено, що водії механічного транспортного засобу повинні мати при собі, зокрема, посвідчення на право керування транспортними засобом відповідної категорії.

Так, ч.5 ст. 126 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за повторне протягом року вчинення порушень, передбачених частинами другою - четвертою ст. 126 КУпАП.

Відповідно до ч.2 ст. 126 КУПАП адміністративна відповідальність настає у разі керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом.

У даному випадку зібраними матеріалами справи, дослідженими у суді, підтверджується провина ОСОБА_1 за ч.5 ст. 126 КУпАП.

Відповідно до постанови ЕАТ №7756259 від 17.09.2023, ОСОБА_1 було визнано винним за ч.2 ст. 126 КУПАП за те, що він керував транспортним засобом, не маючи посвідчення водія. Жодних відомостей про скасування вказаної постанови суду на день прийняття рішення суду не надано. До того ж, зазначено, що вказана постанова направлена до примусового виконання до Зарічного відділу державної виконавчої служби у м.Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції за вих. №9489.

З дослідженого у судовому засіданні відеозапису вбачається, що працівники поліції зупиняють т/з, під керуванням саме ОСОБА_1 . До того ж факт керування транспортним засобом ним та його захисником не оспорювався.

Згідно довідки ст. інспектора відділу АП УПП в Сумській області Жукової Я. від 14.11.2023, ОСОБА_1 притягався до адміністративної за ч.2 ст. 126 КУпАП. Також матеріали містять відомості про те, відповідно до Інформаційно-комунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції», інформація про отримання ОСОБА_1 посвідчення водія на право керування транспортним засобом відсутня.

Щодо позиції захисника про наміри оскаржувати постанову, яка винесена за ч.2 ст.126 КУпАП, то слід зазначити, що як на момент складання протоколу, так і на день винесення постанови, інформації про те, що постанова ЕАТ №7756259 від 17.09.2023, якою ОСОБА_1 було визнано винним за ч.2 ст. 126 КУпАП, була скасована чи оскаржувалась останнім, суду не надано. В той же час, з досліджених вище доказів вбачається, що ОСОБА_1 двічі протягом року керував т/з, не маючи права керування. При цьому, адміністративний матеріал за ч.5 ст.126 КУпАП надійшов до суду 15.11.2023 року і ОСОБА_1 був обізнаний про слухання справи судом, заявляючи клопотання по відкладення. Проте, і за час перебування матеріалів в суді правом на оскарження постанови за ч.2 ст.126 КУпАП не скористався.

Крім того, твердження захисника про те, що протокол складено неуповноваженою особою та що ОСОБА_1 в даному випадку підлягає дисциплінарному стягненню, а не адміністративному, суд вважає необґрунтованими з огляду на такі обставини.

Так, на переконання суду, розглядаючи питання відповідальності військовослужбовця, варто розуміти, що адміністративна відповідальність військовослужбовців настає за порушення, які не стосуються службової діяльності, а дисциплінарна відповідальність за порушення, пов`язані з виконанням службових обов`язків.

Стаття 26 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» закріплює, що військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.

Тобто, очевидно, що згідно закону вид правопорушення, яке вчинив військовослужбовець, впливає на вид відповідальності, що застосовується до нього.

Дійсно, ст.15 КУпАП встановлено особливості відповідальності військовослужбовців.

Але, передбачена в ст. 15 КупАП заміна адміністративної відповідальності для військовослужбовців, пояснюється особливістю служби в Збройних силах України, інших військових формуваннях, а отже і специфікою юридичної відповідальності за порушення правових норм.

При цьому, у питанні про дисциплінарну відповідальність військовослужбовців має місце військовий дисциплінарний проступок. Тобто, на відміну від адміністративної відповідальності, дисциплінарна пов`язана із порушенням військової дисципліни. Її визначення дається у ст. 1 Дисциплінарного статуту Збройних сил України: військова дисципліна це «бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України».

Враховуючи такі положення чинного законодавства, суд вважає, що важливим при визначенні виду правопорушення та виду відповідальності є те, в чому проявились протиправні дії військовослужбовця, оскільки, порушення норм, що регулюють суспільні відносини, які не відносяться до військово-службових, не є підставою для застосування до винного дисциплінарного стягнення.

Тобто, єдиною підставою притягнення військовослужбовців до адміністративної відповідальності є вчиненням ними адміністративного правопорушення, а підставою дисциплінарної відповідальності є дисциплінарний проступок або адміністративне правопорушення у передбачених випадках. Можливі випадки скоєння військовослужбовцями спочатку адміністративного, потім дисциплінарного правопорушення, за що відповідальність передбачена військовими статутами. Тому, вид правопорушення має суттєве значення для його юридичної кваліфікації та визначення виду і міри відповідальності.

В даному випадку, поліцейськими цілком правомірно та вірно було встановлено вид правопорушення та відповідальності ОСОБА_1 , оскільки не було встановлено того, що він вчинив військовий дисциплінарний проступок.

При цьому, ст.255 КУпАП передбачено повноваження поліцейських на складання протоколів за ч.5 ст.126 КУпАП.

Тобто, в даному випадку протокол було складено уповноваженою особою.

За таких обставин, підстав для закриття адміністративного матеріалу немає, водночас, враховуючи, що наданими суду матеріалами підтверджено наявність в діях ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 КУпАП, то є підстави для притягнення його до відповідальності за вказаною статтею Кодексу.

При цьому, слід зазначити, що у Постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, від 4 вересня 2023 року у справі № 702/301/20, ОП ККС ВС зазначила, що особі, яку визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого відповідною частиною статей 286, 286-1 КК України, суд може призначити додаткове покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами незалежно від того, чи мала така особа на момент вчинення кримінального правопорушення отримане у передбаченому законом порядку посвідчення на право керування транспортними засобами.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (ст. 8 Конституції України).

Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину. Категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Виходячи із системного аналізу зазначених норм, об`єднана палата вважає, що правова природа додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами не зводиться виключно до вилучення посвідчення водія та не вичерпується такою дією, а застосовується на певний період, тривалість якого визначається судом відповідно до санкції відповідної частини статей 286, 286-1 КК, і полягає у забороні керувати транспортними засобами.

Так, внаслідок порушення особою, незалежно від наявності чи відсутності у неї посвідчення подія, правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту створюється реальна небезпека для життя і здоров`я інших осіб та спричиняється відповідна шкода, а тому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами в окремих випадках є необхідним з метою попередження спричинення такою особою шкоди здоров`ю чи навіть смерті іншим особам через порушення нею правил дорожнього руху в майбутньому, а також для дієвого впливу на сприйняття суспільством, у тому числі іншими водіями.

При цьому, слід звернути увагу на підвищену суспільну небезпечність дій осіб, які керують транспортними засобами, не маючи достатніх теоретичних і практичних знань та не отримавши у передбаченому законом порядку посвідчення водія, оскільки вірогідність настання дорожньо-транспортної пригоди у такому випаду є значно вищою, а тому попереджувальна мета додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами у такому випадку набуває особливого значення.

Каральна мета такого додаткового покарання досягається як безпосередньою забороною керувати транспортними засобами (позбавлення суб`єктивного права), так і покладенням на особу у зв`язку з цим уповноваженим органом з питань пробації певних обов`язків, а також роз`яснення особі наслідків невиконання покладених обов`язків та ухилення від відбування додаткового покарання.

Підхід щодо неможливості призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами особі, яка не отримувала посвідчення водія на право керування транспортними засобами, не відповідає засаді справедливості та принципу рівності всіх перед законом, а також нівелює попереджувальну мету покарання.

ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на недосконалість чинного законодавства України і необхідність дотримання принципу правової визначеності (п. 53 рішення від 06.11.2008 у справі «Єлоєв проти України» (Yeloyev v. Ukraine), заява № 17283/02); п. 19 рішення від 18.12.2008 у справі «Новік проти України» (Novik v. Ukraine), заява № 48068/06), а КСУ у п. 3.4 і 3.6 свого рішення від 11.10.2011 (справа № 10-рп/2011), аналізуючи положення міжнародних актів, наголосив, що «не вбачається різниці між кримінальними та адміністративними протиправними діяннями, оскільки вони охоплюються загальним поняттям «правопорушення», а відмінність адміністративного правопорушення від злочину полягає, насамперед, у тому, що воно є менш суспільно небезпечним». У цьому рішенні КСУ поширив певні гарантії кримінального процесу і на процес притягнення особи до адміністративної відповідальності. ЄСПЛ також за певних умов поширює стандарти Конвенції для кримінального провадження на справи про адміністративні правопорушення (рішення від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12; рішення від 09.06.2011 у справі «Лучанінова проти України» (Luchaninova v. Ukraine), заява № 16347/02); рішення від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine), заява № 7460/03).

З огляду на викладене, виходячи із системного аналізу процесуальних норм законодавства України, усталеної судової практики ЄСПЛ, на вирішення порушеного питання поширюються гарантії ст. 6 Конвенції, що у свою чергу надає можливість застосувати аналогію закону.

Таким чином, враховуючи характер скоєного правопорушення, особу правопорушника, вважаю за необхідне застосувати до правопорушника адміністративне стягнення у вигляді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами.

Відповідно до ст. 40-1 КУпАП з правопорушника необхідно стягнути судовий збір у сумі 605,60 грн.

Керуючись ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», ст. 40-1, ч.5 ст. 126, ст. 283, ст. 284 КУпАП суддя, -

П О С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 визнати винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, та накласти на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави в сумі 40800 грн з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 5 років.

Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір на користь держави в сумі 605,60 гривень (р/р UA0026001; отримувач ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106; код за ЄДРПОУ- 37993783; банк отримувача Казначейство України (ЕАП), найменування коду класифікації доходів бюджету Судовий збір (стягувачем є Державна судова адміністрація України).

У відповідності із ст. 307 та ч. 2 ст. 308 КУпАП штраф має бути сплачений правопорушником не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня отримання копії постанови про накладення штрафу, а в разі оскарження постанови - не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення. У разі несплати правопорушником штрафу у вказаний строк, постанова про накладення штрафу надсилається в порядку примусового виконання та з правопорушника підлягає стягненню подвійний розмір штрафу, зазначеного у постанові про стягнення штрафу.

Постанова може бути оскаржена протягом 10-денного строку до Сумського апеляційного суду через Зарічний районний суд м. Суми.

Суддя І.В. Клімашевська