ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 602/334/24Головуючий у 1-й інстанції Холява Л.І.
Провадження № 33/817/510/24 Доповідач - Сарновський В.Я.
Категорія - ч.1 ст.173-2, ч.1 ст.184 КУпАП
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 липня 2024 р. суддя Тернопільського апеляційного суду Сарновський В.Я. розглянувши матеріали справи про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_1 - адвоката Чапаєвої Г.М. на постанову Лановецького районного суду Тернопільської області від 27 травня 2024 року, -

В С Т А Н О В И В:

Вказаною постановою визнано винним ОСОБА_1 у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.184, ч.1 ст.173-2 КУпАП і піддано його адміністративному арешту терміном 3 ( три ) доби. Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в розмірі 605 грн 60 коп.

Згідно постанови, 26 березня 2024 року о 19 годині ОСОБА_1 в квартирі за адресою АДРЕСА_1 вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно своєї колишньої дружини ОСОБА_2 , а саме: висловлювався нецензурною лайкою та погрожував фізичною розправою, в ході чого могла бути завдана заподіяна шкода психологічному здоров`ю ОСОБА_2 .

Також, 27 березня 2024 року о 10 годині ОСОБА_1 в квартирі за адресою АДРЕСА_1 вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно своєї колишньої дружини ОСОБА_2 , а саме: висловлювався нецензурною лайкою та погрожував фізичною розправою, в ході чого могла бути завдана заподіяна шкода психологічному здоров`ю ОСОБА_2 .

Крім того, 27 березня 2024 року о 18 годині 30 хвилин ОСОБА_1 в квартирі за адресою АДРЕСА_1 неналежним чином виконував свої батьківські обов`язки щодо своїх малолітніх дітей ОСОБА_3 , 2011 року народження та ОСОБА_4 , 2014 року народження, а саме: перебував у їх присутності в п`яному вигляді.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_1 - адвокат Чапаєва Г.М. просить поновити строк апеляційного оскарження, та скасувати постанову Лановецького районного суду Тернопільської області від 27 травня 2024 року, а провадження у справі закрити. Свої вимоги мотивує тим, що копію оскаржуваної постанови отримав 04 червня 2024 року, а апеляційна скарга подана 07 червня 2024 року. Зазначає, що:

судом першої інстанції безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 про виклик потерпілої ОСОБА_5 для опитування як свідка відповідно до ст.272 КУпАП;

рапорт працівника поліції не може слугувати однозначним доказом винуватості особи у вчиненні адміністративного правопорушення;

у протоколі про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.184 КУпАП відсутня чітка вказівка на нормативний акт, який було порушено, та які саме дії було вчинено.

Заслухавши доводи захисника, яка просила проводити розгляд у відсутності ОСОБА_1 і задовольнити апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, проаналізувавши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд прийшов до наступних висновків.

Що стосується клопотання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження постанови Лановецького районного суду Тернопільської області від 27 травня 2024 року, то воно підлягає до задоволення виходячи з того, що зазначені в апеляційній скарзі підстави, через які було його пропущено, підтверджуються наявними в матеріалах справи відомостями і є поважними.

Щодо доводів апеляційної скарги по суті справи в ході апеляційного розгляду встановлено наступне.

Згідно вимог ст. ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, суд повинен повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, дати належну оцінку зібраним доказам. Зокрема, суд повинен з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи є винною особа в його вчиненні.

Частина 1 ст.184 КУпАП передбачає відповідальність за ухилення батьків або осіб, які їх замінюють, від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання малолітніх та/або неповнолітніх дітей.

Частиною 1 статті 173-2 КУпАП, встановлена адміністративна відповідальність за вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статті, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі його винесення.

Виходячи зі змісту диспозиції цієї норми відповідальність настає не тільки за наявністю заподіяної шкоди, але й у випадку коли створюється можливість заподіяння шкоди, тобто таке правопорушення має формальний склад.

Як вбачається з п.14 ч.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» №2229-VIII від 07.12.2017, психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Відповідно до положень ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Перевіркою матеріалів справи в ході апеляційного розгляду встановлено, що суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону, встановивши обставини, які мають значення для правильного розгляду справи і вирішення питання винуватості ОСОБА_1 .

Як вбачається зі змісту оскарженої постанови, судом першої інстанції належним чином перевірені всі обставини справи, які досліджені всебічно, повно та об`єктивно, висновки суду про винуватість ОСОБА_1 у вчинені правопорушень ґрунтуються на матеріалах справи.

Так, висновок суду про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні правопорушень, передбачених ч.1 ст.173-2, ч.1 ст.184 КУпАП, ґрунтується на даних, що містяться в: протоколі про адміністративне правопорушення від 27 березня 2024 року серії ВАД № 222401 (а.с.24), протоколі про адміністративне правопорушення від 27 березня 2024 року серії ВАД № 222382 (а.с.12), протоколі про адміністративне правопорушення від 27 березня 2024 року серії ВАД № 222383 (а.с.1), довідці за результатами звернення ОСОБА_6 (ЄО № 1108 від 27 березня 2024 року) від 29 березня 2024 року (а.с.2, 15); рапорті ДОП відділення поліції №1 (м.Ланівці) Кременецького районного відділу поліції ГУНП в Тернопільській області від 27 березня 2024 року (а.с.4, 17), рапорті ДОП відділення поліції №1 (м.Ланівці) Кременецького районного відділу поліції ГУНП в Тернопільській області від 27 березня 2024 року (а.с.5); поясненнях ОСОБА_7 (а.с.6, 19, 27); поясненнях ОСОБА_2 (а.с.7, 18, 26); рапорті чергового відділення поліції №1 (м.Ланівці) Кременецького районного відділу поліції ГУНП в Тернопільській області № 1108 від 27 березня 2024 року (а.с.13); протоколі прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 27 березня 2024 року (а.с.14); рапорті ДОП відділення поліції №1 (м.Ланівці) Кременецького районного відділу поліції ГУНП в Тернопільській області від 27 березня 2024 року (а.с.20); протоколі прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію № 1115 від 27 березня 2024 року (а.с.25); рапорті ДОП відділення поліції №1 (м.Ланівці) Кременецького районного відділу поліції ГУНП в Тернопільській області від 27 березня 2024 року (а.с.28).

Наведені в оскарженій постанові докази, на підставі яких суд першої інстанції прийшов до висновку про доведеність винуватості ОСОБА_1 є послідовними, узгоджуються між собою та в сукупності доводять умисне вчинення ним діяння психологічного характеру, внаслідок чого могла бути завдана шкода психічному здоров`ю потерпілих, тобто дій, за які відповідальність передбачена ст.173-2 КУпАП, а також неналежне виконання батьківських обов`язків щодо своїх малолітніх дітей, за яке відповідальність передбачена ч.1 ст.184 КУпАП.

Таким чином, вина ОСОБА_1 у вчиненні правопорушень, передбачених ч.1 ст.173-2 та ч.1 ст.184 КУпАП, доведена належним чином дослідженими в судовому засіданні доказами.

Об`єктивних підстав ставити під сумнів достовірність і належність доказів та обставин, викладених в протоколі про адміністративне правопорушення, по справі не вбачається.

Доводи апелянта про скасування постанови суду з тієї підстави, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 про допит потерпілої ОСОБА_5 апеляційний суд вважає у даному випадку безпідставними, оскільки письмові пояснення ОСОБА_5 є доказами відповідно до ст.251 КУпАП, а зміст її письмових пояснень узгоджується з іншими доказами у справі, а тому не викликають сумнівів у їх достовірності. Крім того, матеріали справи не містять відомостей про те, що захисник ОСОБА_1 - адвокат Чапаєва Г.М. заявляла клопотання про допит ОСОБА_2 в судовому засіданні з метою спростування даних її письмових пояснень.

Твердження апелянта про те, що рапорт працівника поліції не може слугувати однозначним доказом винуватості особи у вчиненні адміністративного правопорушення, не є підставою для скасування оскарженої постанови, оскільки висновки суду про доведеність вини ОСОБА_1 ґрунтуються на сукупності інших доказів, які підтверджують вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Захисником під час апеляційного розгляду надано письмову заяву від 27 травня 2024 року, яку написано від імені потерпілої ОСОБА_2 і в якій стверджується, що вона не вважає домашнім насильством ті сімейні конфлікти і побутові сварки з її колишнім чоловіком ОСОБА_1 , які відбулись 26 і 27 березня 2024 року.

Таким чином, потерпіла фактично підтверджує події, що відбулись у вказані дні, однак надає їм іншу суб`єктивну оцінку. При цьому, зі змісту заяви невідомо кому саме вона адресована.

Апеляційний суд вважає неможливим брати до уваги наведені у вказаній заяві відомості, оскільки матеріалами справи підтверджено, що потерпіла ОСОБА_2 є жертвою домашнього насильства з боку ОСОБА_1 , з яким разом проживає і на даний час. Враховуючи наведене, а також те, що суду невідомо за яких обставин потерпіла ОСОБА_1 писала вказану заяву, то суд не може брати до уваги таку позицію потерпілої, яка фактично є її відмовою від обвинувачень, повідомлених працівникам поліції при оформленні матеріалів цієї справи безпосередньо після події правопорушення. При цьому, апеляційний суд враховує, що в аналогічних ситуаціях чинне законодавство , а саме п.7 ч.1 ст.284 КПК України, забороняє закривати кримінальне провадження на підставі відмови потерпілого від підтримання приватного обвинувачення, якщо правопорушення пов`язане з домашнім насильством.

Що стосується доводів з приводу не конкретизованого складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.184 КУпАП, то апеляційний суд зазначає наступне.

Так, ч.1 ст.184 КУпАП передбачає відповідальність за ухилення батьків або осіб, які їх замінюють, від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання малолітніх та/або неповнолітніх дітей.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Відповідно до ч.1 ст.18 Конвенції про права дитини, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до змісту оскаржуваної постанови суду, а також протоколу про адміністративне правопорушення від 27 березня 2024 року серії ВАД № 222383, ОСОБА_1 27 березня 2024 року о 18 годині 30 хвилин в квартирі за адресою АДРЕСА_1 неналежним чином виконував свої батьківські обов`язки щодо своїх малолітніх дітей ОСОБА_3 , 2011 року народження та ОСОБА_4 , 2014 року народження, а саме: перебував у їх присутності в п`яному вигляді. У вказаних діях ОСОБА_1 у повній мірі наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 184 КУпАП.

Таким чином, в ході апеляційного розгляду не встановлено обставин, які би ставили під сумнів правильність висновків суду першої інстанції про наявність в діях ОСОБА_1 складу правопорушень, передбачених ч.1 ст.173-2 та ч.1 ст.184 КУпАП.

Доводи захисника під час апеляційного розгляду щодо надмірної суворості накладеного стягнення апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки враховуючи кількість епізодів протиправної поведінки ОСОБА_1 та конкретні обставини вчинення правопорушень (погрози фізичною розправою і пошкодження майна в стані сп`яніння та в присутності неповнолітніх дітей) накладене адміністративне стягнення у виді адміністративного арешту на строк, що наближений до мінімального, не можна вважати надмірно суворим.

Оцінюючи доводи захисника про наявність лише сімейного конфлікту, а не домашнього насильства, та суворість накладеного адміністративного стягнення апеляційний суд враховує, що у правопорушеннях даної категорії ставлення до проблеми домашнього насильства як до «приватної справи» несумісне з обов`язком держави захищати сімейне життя громадян і заявників зокрема. Так, згідно рішення у справі «Беваква та С. проти Болгарії» ЄСПЛ визнав порушення статті 8 Європейської конвенції, що право заявників (мати та її дитина) було порушено в тому числі через недостатність і неефективність заходів, які були застосовані у відповідь на поведінку колишнього чоловіка заявниці.

За наведених обставин, постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і скасуванню за доводами, викладеними в апеляційній скарзі не підлягає.

Керуючись ст.294 КУпАП, суддя,-

ПОСТАНОВИВ:

Поновити захиснику строк апеляційного оскарження.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_1 - адвоката Чапаєвої Г.М. залишити без задоволення, а постанову Лановецького районного суду Тернопільської області від 27 травня 2024 року відносно ОСОБА_1 без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя