Номер провадження: 33/813/1430/24
Номер справи місцевого суду: 514/751/24
Головуючий у першій інстанції Тончева Н. М.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.07.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі судді - Комлевої О.С.

за участю:

секретаря судового засідання Виходець А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 на постанову Тарутинського районного суду Одеської області від 18 квітня 2024 року,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскаржуваної постанови суду першої інстанції

Постановою Тарутинського районного суду Одеської області від 18 квітня 2024 року, ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні правопорушення передбаченого ч.2 ст.172-15 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави у розмірі 17 000 грн. в дохід держави. Також стягнуто судовий збір у розмірі 605, 60 грн.

Вимоги наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала

На вказану постанову суду особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив постанову суду скасувати та провадження по справі закрити на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в діях складу адміністративного правопорушення.

У обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначив, що він належним чином виконував свої посадові обов?язки. 25 березня 2024 року під запис на нагрудну камеру видав наказ на охорону державного кордону віп н/п "ПС". Вказавши про послідовний огляд місцевості у визначених секторах, місцем несення служби визначено між прикордонними знаками 0722 та 0723/1, а не конкретно в районі знака п/зн 0723 як вказано в протоколі № 10-2024/СП.

Однак, даний запис не було досліджено та не долучено до матеріалів службового розслідування.

Таким чином судом не досліджено належним чином в чому саме виразилися допущені ним порушення та чи мав він реальну можливість вчинити дії для недопущення порушення державного кордону.

Крім того, у протоколі належним чином не викладена суть адміністративного правопорушення. З протоколу не зрозуміло, коли, де та що конкретно було вчинене (не вчинене) старшим лейтенантом ОСОБА_1 (відсутня об?єктивна сторона), що б свідчило про наявність у його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 172-15 КупАП.

Зокрема, протокол, здебільшого, містить суцільне цитування нормативно правових актів, не розкриваючи суті правопорушення; з протоколу та доданих до нього доказів не зрозуміло які саме дії (бездіяльність) старшого лейтенанта призвели до незаконного перетину кордону 3 громадянами України.

В порушення норм ст. 256 КупАП в протоколі №10-2024/СП не зазначено місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення, не вказано дати виявлення правопорушення, у протоколі та долучених до нього матеріалах не зазначено конкретних службових обов?язків, до виконання яких, за версією спеціалізованої прокуратури, недбало поставився ОСОБА_1 , як військова службова особа.

Також, апелянт вказав, що права відповідно до ст. 268 КУпАП було розяснено не особі яка притягається до адміністративної відповідальності, а третій особі ОСОБА_2 .

Крім того, апелянт звертає увагу на те, що протокол складено пізніше ніж 24 години, а саме подія мала місце 26 березня 2024 року, а сам протокол складено 09 квітня 2024 року.

Також, на думку апелянта службове розслідування було проведено не повно, а саме не було витребувано та досліджено відео, яке було здійснено на нагрудну камеру з якого видно, що він видав наказ на охорону державного кордону вказавши місцем несення служби між прикордонними знаками 0722 та 0723/1, а не конкретно в районі знака п/зн 0723 як вказано в протоколі № 10-2024/СП.

Судом першої інстанції не дотримано вимоги ч.2, 3 ст. 278 КУпАП. Так, матеріали за фактом вчинення старшим лейтенантом ОСОБА_1 адміністративного правопорушення надійшли до суду 18 квітня 2024 року та в цей же день розглянуто. Йому не було надано можливості реалізувати свої права передбачені ст. 268 КУпАП.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

ОСОБА_1 та його захисник адвокат Поліщук Т.В. про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином (а.с. 99-100).

Однак, в судове засідання ОСОБА_1 , ані його захисник адвокат Поліщук Т.В. не з`явилися, також клопотань про проведення судового засідання, яке призначено на 10 липня 2024 року в режимі відеоконференції до суду не надходило.

10 липня 2024 року на електронну адресу Одеського апеляційного суду від адвоката Поліщук Т.В. надійшло клопотання у якому вона просила суд закрити провадження у справі та розгляд справи проводити без участі представника ОСОБА_1 (а.с.101-102).

Справа за апеляційною скаргою особи, яка притягається до адміністративної відповідальності - ОСОБА_1 на постанову Тарутинського районного суду Одеської області від 18 квітня 2024 рокуперебуває в провадженні апеляційного суду з 14 травня 2024 року (а.с. 60), судові засідання призначалися на 03 червня 2024 року, 18 червня 2024 року 26 червня 2024 року, 08 липня 2024 року.

Апеляційний суд вважає, що на стадії апеляційного перегляду оскарженого рішення, судом були створені всі умови для реалізації права особи на доступ до правосуддя, та приймаючи до уваги те, що ОСОБА_1 , та його захисник адвокат Поліщук Т.В. будучи повідомлені про дату та час розгляду скарги в апеляційному суді, суд вважає, що справа підлягає розгляду за відсутності ОСОБА_1 та його захисника адвоката Поліщук Т.В.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.

Дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, перевіривши доводи наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов до наступних висновків.

У відповідності до положень ст. 1 КУпАП завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Судовий розгляд справ повинен відповідати загальним принципам, а саме: верховенству права, законності, рівності перед законом і судом, поваги до людської гідності, забезпечення права на свободу та особисту недоторканість, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості, тощо.

Згідно зі ст. 245 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Статтею 280 КУпАП встановлено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 ст. 172-15 КУпАП встановлено адміністративну відповідальність за недбале ставлення до військової службової особи до військової служби, вчинене в умовах особливого періоду.

Оскільки диспозиція ст. 172-15 КУпАП є бланкетною і встановлення ознак вказаного адміністративного правопорушення потребує звернення до інших нормативно-правових актів, які врегульовують проходження військової служби, та які були порушені військовослужбовцем, із обов`язковим зазначенням в протоколі.

Відповідно до ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, військова дисципліна - це бездоганне і не ухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України. Військова дисципліна досягається шляхом особистої відповідальності кожного військовослужбовцям за виконання своїх обов`язків, вимог військових статутів. Військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів та накази командирів.

Згідно вимог ст. 45 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України за вчинення адміністративних правопорушень військовослужбовці несуть дисциплінарну відповідальність за цим статутом, за вийнятком випадків передбачених КУпАП.

Тобто, несумлінне ставлення службової особи до своїх службових обов`язків, передусім, характеризує поведінку (дію або бездіяльність) при недбалості. Вона означає, що за наявності об`єктивної можливості діяти так, як того вимагають інтереси служби, службова особа безвідповідально ставиться до виконання своїх обов`язків, у зв`язку з чим виконує їх неналежним чином (неякісне, неточно, неповно, поверхнево, несвоєчасно тощо) або взагалі не виконує службові обов`язки, які входять до її компетенції. Несумлінне ставлення до службових обов`язків характеризує об`єктивну сторону вчиненого і полягає в тому, що за наявності реальної можливості діяти так, як того вимагають інтереси служби, винний або взагалі не діє, або хоча і діє, але неналежним чином.

Отже, для об`єктивної сторони недбалості необхідно встановити: 1) нормативний акт, яким визначається компетенція службової особи; 2) коло службових обов`язків, покладених на неї цим актом у встановленому порядку; 3) яким способом і які конкретні дії суб`єкт повинен був здійснити за даних обставин; 4) чи мав він реальну можливість виконати ці дії; 5) в чому виразилися допущені ним порушення.

Відповідно до абзаців 3, 4, 5, 9 підпункту 6 розділу ШІ «Положення про відділ прикордонної служби Державної прикордонної служби України», затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 13.05.2016 № 311: начальник відділу зобов`язаний:

знати місцевість, проходження державного кордону України, характер виробничої діяльності місцевого населення, керівництво органів державної влади, підприємств, установ і громадських організацій, землекористувачів та власників господарських об`єктів у межах ділянки відповідальності;

організовувати оперативно-службову діяльність на ділянці відділу прикордонної служби відповідно до визначених завдань;

володіти обстановкою на ділянці відповідальності відділу прикордонної служби та вчасно реагувати на її зміни, приймати рішения, визначати завдання підлеглим та вимагати їх неухильного виконання, постійно здійснювати управління відділом прикордонної служби та керувати його оперативно-службовою діяльністю;

знати тактику дій правопорушників та організовувати запобігання правопорушенням, протидію яким законодавством України віднесено до компетенції Держприкордонслужби»;

Відповідно до абзацу 6 пункту 276 розділу ІІ наказу Адміністрації Держрикордонслужби від 29.12.2009 № 1040 «Про затвердження Інструкції з організації оперативно-службової діяльності відділу прикордонної служби Державної прикордонної служби України» (з урахуванням наказу Адміністрації Держприкордонслужби від 10.12.2022 № 99/0/8-22-ОД «Про основні засади організації оперативно-службової діяльності підрозділів охорони державного кордону в 2023 році»), а саме: організовувати аналіз та профілювання ризиків на ділянці відповідальності.

Відповідно до абзацу 14, 19 розділу ІІ додатку 50 Посадової інструкції начальника відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип Б) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) НОМЕР_1 прикордонного загону, затвердженої наказом ІНФОРМАЦІЯ_3 від 09.08.2021 за №1023-АГ, а саме: Начальник віпс зобов?язаний: відстежувати хід дій з охорони кордону, безперервно збирати дані і прогнозувати дії правопорушників;

знати тактику дій правопорушників та організовувати запобігання правопорушенням, протидію яким законодавством України віднесено до компетенції Держприкордонслужби України».

Наказом Начальника НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України м. Білгород-Дністровського № 504-ос від 16 жовтня 2023 року призначено старшого лейтенанта ОСОБА_1 заступником начальника відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип Б) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_4 » (тип Б).

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення №10-2024/СП від 09.04.2024 року, старший лейтенант ОСОБА_1 , проходячи військову службу на посаді заступника начальника впс « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та з 10.03.2024 виконуючи обов`язки начальника впс « ІНФОРМАЦІЯ_2 » НОМЕР_1 прикордонного загону ДПС України, який розташований в межах населеного пункту АДРЕСА_1 , в порушення вимог ст.ст. 9, 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, п. 3, 5 розділу III Положення про відділ прикордонної служби Державної прикордонної служби, затвердженої Наказом МВС від 15.04.2016 №311, а також своїх посадових обов`язків, в умовах особливого періоду вчинив недбале ставлення військової службової особи до військової служби, що виразилось у плануванні служби прикордонних нарядів без врахування тактики дій порушників, без врахування рельєфних особливостей державного кордону, а також без врахування останніх незаконних порушень державного кордону, спланував прикордонний наряд "Пост спостереження" з 25.03.2024 по 26.03.2024 в районі п/зн 0723, з якого проглядається місцевість лише на 100 м, що фактично призвело до безперешкодного незаконного перетинання кордону у бік Республіки Молдови трьох громадян України.

Факт вчинення ОСОБА_1 , адміністративного правопорушення підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення №10-2024/СП від 09.04.2024 року; висновком службового розслідування з додатками; поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , від 29 березня 2024 року та іншими матеріалами адміністративної справи.

Зазначені докази, які були повторно досліджені в ході апеляційного розгляду, узгоджуються між собою, є належними, допустимими та повністю підтверджують вину ОСОБА_1 у вчиненні ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 204-1 КУпАП.

Суд першої інстанції при накладенні адміністративного стягнення правильно враховував: ступінь суспільної небезпеки правопорушення, особистість правопорушника, ступінь його провини, майновий стан.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що необхідним і достатнім адміністративним стягненням для правопорушника буде штраф, з метою подальшого запобігання правопорушень.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що службове розслідування було проведено не повно, а саме не було витребувано та досліджено відео, яке було здійснено на нагрудну камеру з якого видно, що ОСОБА_1 видав наказ на охорону державного кордону вказавши місцем несення служби між прикордонними знаками 0722 та 0723/1, а не конкретно в районі знака п/зн 0723 як вказано в протоколі № 10-2024/СП, апеляційних суд заначає наступне.

Постановою Одеського апеляційного суду від 03 червня 2024 року було витребувано від НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України м. Білгород-Дністровський відео з нагрудної камери ОСОБА_1 від 25 березня 2024 року про постановку наказу на охорону державного кордону від н/п «ПС» між прикордонними знаками 0722 та 0723/1 з 23:00 до 07:00.

На виконання вищезазначеної постанови начальник НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України надав відповідь що ОСОБА_1 наказ на охорону державного кордону зазначеному прикордонному наряду не ставив, нагрудну камеру не отримував.

Таким чином, посилання апелянта про недослідження відеозапису з нагрудної камери є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги про те, що з протоколу не зрозуміло, коли, де та що конкретно було вчинене (не вчинене) старшим лейтенантом ОСОБА_1 (відсутня об?єктивна сторона), що б свідчило про наявність у його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 172-15 КупАП, а також те що протокол складено пізніше ніж 24 години та не роз`яснено права ОСОБА_1 , апеляційний суд вважає не обґрунтованими з огляду на наступне.

В матеріалах справи міститься висновок службового розслідування по факту затримання 26 березня 2024 року представниками Прикордонної поліції Республіка Молдова 3 осіб які незаконно перетнули державний кордон на ділянці відповідальності відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 ».

Вказаний висновок ОСОБА_1 не оскаржено, а отже він є чинним на момент розгляду даної справи.

Таким чином, відсутні підстави для неврахування фактів встановлених в межах службової перевірки під час розгляду справи в апеляційному суді.

Інші доводи апелянта мають формальний характер та спрямовані на ухилення від адміністративної відповідальності за вчинене нею адміністративне правопорушення.

Отже, посилання апелянта на незаконність постанови судді є непереконливими.

Інших правових доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та були підставою для її скасування або зміни, апелянтом не наведено, та під час апеляційного розгляду не встановлено.

Позиція апелянта, яку він висловив в апеляційній скарзі щодо невизнання своєї вини розцінюється апеляційним судом як спосіб самозахисту та уникнення від відповідальності за вчинене правопорушення.

Отже, вина ОСОБА_1 належним чином встановлена, та підтверджена сукупністю доказів, у зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.172-15 КУпАП.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 є необґрунтованою та не підлягає задоволенню, а постанова районного суду, в свою чергу, є законною та обґрунтованою, у зв`язку із чим відсутні підстави для її скасування або зміни.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Підстав для скасування постанови суду першої інстанції апеляційний суд не вбачає.

Зважаючи на викладене, постанова суду щодо доведеності вини, кваліфікації дій, накладеного стягнення є законною та обґрунтованою, і підстав для її скасування не має, тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Тарутинського районного суду Одеської області від 18 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя Одеського апеляційного суду О.С. Комлева