Справа № 373/1485/24
Провадження № 3/373/675/24
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2024 року м. Переяслав

Суддя Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області Свояк Д.В., розглянув матеріали, які надійшли від ВП №1 Бориспільського РУП ГУ НП в Київській області, про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , народженої ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , працюючої касиром в ТзОВ «Торговий дім «Авант», РНОКПП НОМЕР_1 ,

за ч.1 ст.184 Кодексу України про адміністративне правопорушення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 допустила невиконання батьківських обов`язків по виховання свого неповнолітнього сина ОСОБА_2 , народженого 21.06.2010, в результаті чого останній 03.06.2024 близько 17:00 керував транспортним засобом SPARK 125С-2сД, без номерного знаку, не маючи права керування транспортними засобами.

В судовому засіданні ОСОБА_1 вину визнала та щиро розкаялась у вчиненому, зазначила, що не догледіла сина, бо працює, а батько дитини перебуває на військовій службі. На підтвердження зазначеного надала копії довідки про доходи від 08.07.2024 №84, довідки про місце роботи від 03.07.2024 №62, довідки ВЧ НОМЕР_2 від 19.10.2022 №153, витяг з наказу командира ВЧ НОМЕР_3 №163, посвідчення НОМЕР_4 , паспорта та картки ФОПП ОСОБА_3 .

В суді обставини підтвердилися протоколом про адміністративне правопорушення серії ВАД №585694 від 24.06.2024 та доданими матеріалами у тому числі у копіях: рапортом інспектора сектору ювенальної превенції ВП Бориспільського РУП ГУНП в Київській області Занєвської Л.В.; рапортом інспектора СРПП О.Бабака; поясненнями ОСОБА_2 , ОСОБА_1 ; гарантійним талоном транспортного засобу; фототаблицями; свідоцтвом про народження ОСОБА_2 ; паспортом ОСОБА_1 ; довідкою про реєстрацію місця проживання; довідкою про відсутність інформації щодо притягнення до відповідальності ОСОБА_1 .

Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що дії ОСОБА_1 правильно кваліфіковані за ч.3 ст.184 КУпАП, як невиконання батьками або особами, що їх замінюють, обов`язків щодо виховання дітей, яке мало наслідком вчинення неповнолітнім віком від чотирнадцяти до шістнадцяти років правопорушення, відповідальність за яке передбачено цим Кодексом, крім порушень, передбачених частинами третьою або четвертою статті 173-4 цього Кодексу,

Відповідно до ст. 33 КУпАП при накладенні стягнення, суд враховує характер вчиненого правопорушення, особу правопорушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Обставин, які обтяжують відповідальність, судом не встановлено.

Обставинами, які пом`якшують відповідальність, суд визнає щире розкаяння винної, скрутний матеріальний стан її родини, а також те, що вона виховує на даний час сина сама, оскільки батько дитини призваний на військову службу під час мобілізації.

Санкція ч. 3 ст. 184 КУпАП передбачає єдиний вид стягнення штраф у розмірі від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Статтею 129 Конституції України передбачено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Відповідно до ст. 1 КУпАП завданням цього Кодексу є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Частинами 1 2 ст. 2 КУпАП передбачено, що законодавство України про адміністративні правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України. Закони України про адміністративні правопорушення до включення їх у встановленому порядку до цього Кодексу застосовуються безпосередньо.

Згідно з ч.1 ст. 33 КУпАП стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України. КУпАП не містить положень, які б дозволяли суду призначити більш м`яке покарання, ніж передбачено відповідною статтею Кодексу.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання відповідності Конституції України (конституційності) положень ст. 69 КК України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) у рішенні № 15-рп/2004 від 02.11.2004 зазначив (п. 4.1), що Україна є правовою державою (ст. 1 Конституції України). Відповідно до Основного Закону України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (ч.1 ст. 3); права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3); права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними (ст. 21); кожен має право на повагу до його гідності (ч.1 ст.28); права і свободи людини і громадянина захищаються судом (ч. 1 ст. 55); однією з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом (п.2 ч. 3 ст. 129).

Відповідно до ч.1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення.

Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Безпосереднім вираженням конституційних принципів додержання гуманізму, справедливості й законності є реалізована в нормах Кодексу можливість особи, яка вперше вчинила злочин невеликої тяжкості, бути звільненою від кримінальної відповідальності.

Також у цьому рішенні зроблено висновок про те, що норми ст. 69 КК України суперечили основоположному принципу правової держави справедливості, оскільки особи, які вчинили злочини невеликої тяжкості, поставлені в гірші умови, ніж ті, які вчинили більш тяжкі злочини.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 у справі про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора: «Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах».

Верховенство права, будучи одним з основних принципів демократичного суспільства, передбачає судовий контроль над втручанням у право кожної людини на свободу.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Вимога додержувати справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена і в міжнародних документах з прав людини, зокрема у ст. 10 Загальної декларації прав людини 1948 року (прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948), ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року. Зазначені міжнародні акти згідно з частиною першою ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України.

Міжнародними рекомендаціями щодо застосування такого виду покарання, як штраф, передбачено враховувати його адекватність матеріальному стану покараного та можливість заміни ув`язнення, де це можливо, штрафом.

Конституційний Суд України у рішенні № 15-рп/2004 від 02.11.2004 вказав, що положення ст. 69 Кодексу порушували один із основоположних принципів верховенства права справедливості, оскільки позбавляли рівної можливості призначення основного покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті Особливої частини цього Кодексу, або переходу до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті за конкретний вид злочину, особам, які вчинили злочини невеликої тяжкості, ступінь суспільної небезпечності яких значно нижчий, ніж особливо тяжких, тяжких злочинів та злочинів середньої тяжкості.

Закон не може ставити в більш несприятливе становище винних осіб, які вчинили злочини невеликої тяжкості, порівняно з винними особами, які вчинили більш тяжкі злочини. Не маючи можливості призначити більш м`яке покарання, суд не зможе належно індивідуалізувати покарання і забезпечити його справедливість.

У постанові ВС від 06.02.2021 у справі № 263/10894/20 зроблено висновок про те, що відповідно до усталеної судової практики, яка ґрунтується на системному аналізі міжнародних актів з урахуванням рішень Конституційного Суду України, суди в певних випадках вправі застосовувати принцип аналогії закону. У цьому випадку найбільш близьким до адміністративно-деліктної галузі права є кримінальне процесуальне законодавство.

Слід зазначити, що процесуальні відмінності між провадженнями в межах КПК України та КУпАП викликані переважно різницею в суспільній небезпечності правопорушень, які є підставою для адміністративної та кримінальної відповідальності - за вищої суспільної небезпеки правопорушення, настають суворіші санкції.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Зважаючи на сталий підхід Європейського суду з прав людини щодо визначення критеріїв «кримінального обвинувачення» у конкретній справі, висловлений у тому числі у рішеннях у справах «Енгель та інші проти Нідерландів», «Юсілла проти Фінляндії», «Кемпбел та Фелл проти Сполученого Королівства», «Лутц проти Німеччини», «Озтюрк проти Німеччини» та інших, при розгляді цієї справи враховує: внутрішньо-правову кваліфікацію діянь; характер правопорушення; суворість покарання, яке може бути застосоване до особи.

Оскільки відповідальність за діяння, яке розглядається, передбачена КУпАП, воно стосується обставин ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо дитини (особи, яка не досягла віку кримінальної відповідальності), яка вчинила суспільно-небезпечне діяння, відповідальність за яке передбачена КК України, ця справа відповідає першим з двох вищенаведених критеріїв «кримінального обвинувачення».

Оскільки загальна природа ч. 3 ст. 184 КУпАП та мета можливо застосовного за її порушення стягнення є одночасно і попереджувальною, і караючою, зазначене правопорушення в аспекті положень ст. 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод може розглядатися як кримінальне.

Положеннями ст. 69 КК України передбачено можливість за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Санкція ч. 1 ст. 184 КУпАП передбачає можливість застосування до особи, яка вчинила ухилення від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітніх дітей, адміністративного стягнення у виді попередження.

Застосування до ОСОБА_1 більш м`якого виду адміністративного стягнення, ніж передбачено ч.3 ст.184 КУпАП, - попередження є достатнім для її виправлення та буде справедливим з огляду на встановлені судом обставини цієї справи.

З врахуванням викладеного, особи, яка притягується до адміністративноївідповідальності, відповідно до ч.3 ст.184 КУпАП, згідно зі ст.ст.33, 252, 283 КУпАП суд,

ПОСТАНОВИВ:

Визнати ОСОБА_1 винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.184 КУпАП.

Накласти на ОСОБА_1 адміністративне стягнення у виді попередження.

Стягнути із ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок

Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення шляхом подачі до Київського апеляційного суду апеляційної скарги через Переяслав-Хмельницький міськрайонний суд Київської області.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку оскарження.

Строк пред`явлення постанови до виконання три місяці з моменту набрання нею законної сили.

Рахунок для сплати судового збору: № UA0026001; код 22030106; МФО 899998; ; отримувач ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106; банк отримувача Казначейство України (ЕАП).

Суддя Д. В. Свояк