ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 495/1135/24

Номер провадження 3/495/715/2024

02 травня 2024 рокум. Білгород-Дністровський

Суддя Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області Анісімова Н.Д., розглянувши матеріали, що надійшли від Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1

за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративне правопорушення (далі КУпАП), суд

ВСТАНОВИВ:

09.02.2024 року до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області надійшов протокол про адміністративне правопорушення серії ААД № 477195 від 06.02.2024 року з доданими матеріалами відносно ОСОБА_1 .

Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення 06.02.2024 року о 22:05 годині в с. Шабо по вул. Східна 50 гр. ОСОБА_1 керував мопедом Сузукі без номерних знаків з явними ознаками алкогольного сп`яніння, від проходження на стан сп`яніння у законному порядку на місці зупинки відмовився.

Своїми діями порушив вимоги п. 2.5 ПДР України, за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

У судове засідання ОСОБА_1 не з`явився, однак його представник адвокат Каланжов В.І. надав суду клопотання, згідно якого просив закрити провадження по справі у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 події та складу інкримінованого йому правопорушення.

Свою позицію аргументував наступним.

Відповідно до тексту протоколу по справі про адміністративне правопорушення від 06.02.2024 р. вказано, що 06.02.2024 р. близько 22 год. 15 хв. у с. Шабо Білгород-Дністровського району, по вул. Східна, 50 зупинено ОСОБА_1 працівником поліції, та він, нібито, зі слів поліцейського, керував мопедом Сузукі без державних номерів у стані алкогольного сп`яніння.

Проте, об?єктивних доказів, що він керував мопедом у стані алкогольного сп?яніння немає, а протокол містить інформацію про водія якогось іншого транспортного мопеду.

Так, згідно протоколу про адміністративне правопорушення зазначено, що ОСОБА_1 , керував мопедом SUZUKI, проте вказаним транспортним засобом він не керував взагалі.

Так, на відео чітко вбачається, що на зображенні наявний мопед HONDA, талон на який додано до даного клопотання.

Отже, ніяким мопедом SUZUKI ОСОБА_1 не керував, тобто працівником поліції, з невідомих причин зазначено транспортний засіб, якого насправді не було місце події, тому обставини, які встановив поліцейський та зазначив у протоколі, не відповідають дійсності. За таких умов ОСОБА_1 взагалі не можна притягувати до адміністративної відповідальності, оскільки вказані неузгодженості не можна виправити або перекрутити так, як це хочуть поліцейські.

Працівники поліції не вилучили у ОСОБА_1 посвідчення водія, що також додатково свідчить про те, що ним не порушувались ані правила дорожнього руху, ані не перебування ним у стані сп?яніння. Адже, відповідно до ст. 265-1 КУпАП: У разі наявності підстав вважати, що водієм вчинено порушення, за яке відповідно до цього Кодексу може бути накладено адміністративне стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, поліцейський тимчасово вилучає посвідчення водія до набрання законної сили постановою у справі про адміністративне правопорушення, але не більше ніж на три місяці з моменту такого вилучення.

Отже, таким чином, відсутність вилучення у ОСОБА_1 посвідчення водія - свідчить про той факт, що працівники поліції не прийшли до висновку, що ним вчинено правопорушення, за яке слід вилучати в нього посвідчення водія.

Поліцейський, який проводив огляд на стан сп?яніння не мав спеціальних звань. Відповідно до п. 2 розділу ІІ Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп?яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої Наказом МВС від 09.11.2015 № 1452/735 (надалі - Інструкція): Огляд на стан алкогольного сп?яніння водія транспортного засобу здійснюється поліцейськими, які мають спеціальні звання.

В даному випадку до протоколу про адміністративне правопорушення не додано доказів, що працівники поліції, які оформляли и адміністративні матеріали, наявні відповідні звання, що призводить до сумнівності правомірності їх дій.

Під час огляду на стан сп`яніння не залучено понятих, що є грубим порушенням Інструкції. Згідно п. 6 розділу ІІ Інструкції: Огляд на стан сп?яніння на місці зупинки транспортного засобу проводиться в присутності двох свідків.

Однак, ніякого залучення понятих в даному випадку не здійснювалось, що є неприпустимим, оскільки інститут понятих в даній категорії справ передбачає, що осіб, які приймали участь у процесуальної дії в подальшому може бути допитано в якості свідків для підтвердження або спростування доводів сторони захисту.

Також, як зауважує представник правопорушника, останній наполягав на проходженні медичного огляду, який проводить лікар, щоб його доставили до лікарні та провели медичний огляд шляхом відібрання сечі та крові. Поліцейський мав на вимогу доставити ОСОБА_1 до лікарні, де мало б відбутися обстеження на стан виявлення сп?яніння.

ОСОБА_1 наполягав на доставленні його до лікарської установи для отримання лабораторних аналізів, проте працівниками поліції йому було відмовлено.

Таким чином, його позбавили права у найближчі дві години провести лабораторне обслідування та довести, що він не перебував у стані сп?яніння.

За таких обставин факт вчинення ОСОБА_1 правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП є недоведеним, тому просив суд провадження по адміністративній справі відносно нього за ч. 1 ст. 130 КУпАП закрити за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, доводи клопотання та наявні докази, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до положень ст. 1 КУпАП, завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Частиною 1 ст. 9 КУпАП передбачено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права та свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Як передбачено ст. 280 КУпАП, при розгляді справи про адміністративне правопорушення суд зобов`язаний з`ясувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа у його вчиненні, чи підлягає адміністративній відповідальності та встановити інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому суддя повинен дати оцінку не тільки даним, що додані до протоколу про адміністративне правопорушення, але й доказам, які представлені особою в порядку захисту. Досліджуючи всі наявні докази суддя дає їм об`єктивну оцінку з точки зору їх достовірності та ступені підтвердження чи спростування обставин, що характеризують діяння особи як правопорушення.

Відповідно до положень ст. 266 КУпАП огляд особи, яка керувала транспортним засобом, морським, річковим, малим, спортивним судном або водним мотоциклом, на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення.

Згідно з ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, що сформульовані у п. 43 рішення від 14.02.2008 року у справі «Кобець проти України» (з відсиланням на п. 282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини»), згідно яких «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом».

Згідно зі ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Стаття 62 Конституції України закріплює правило, згідно з яким усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно з ч. 5 ст. 266 КУпАП огляд особи на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, проведений з порушенням вимог цієї статті, вважається недійсним.

Судом враховується, що об`єктивною стороною правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП є керування транспортним засобом у стані сп`яніння (наркотичного чи алкогольного). Тобто доказова база має бути спрямована саме на доведення одночасно двох обставин: керування транспортним засобом і перебування у стані сп`яніння (наркотичного чи алкогольного).

Для того щоб виявити вказане правопорушення, той чи інший транспортний засіб має бути законно зупинений співробітниками поліції, в противному випадку протиправність зупинки (за умови відсутності задокументованого порушення ПДР та подальшим притягненням до відповідальності), може поставити під сумнів й саму подальшу процедуру виявлення «нетверезого водія».

Так, у своєму рішенні від 15.03.2019 ВС у справі № 686/11314/17 вказав, що оскільки поліцейським не задокументовано та не доведено належними і допустимими доказами факту порушення водієм правил дорожнього руху, то вимоги інспектора до водія про пред`явлення документів на право керування є неправомірними, а співробітники поліції можуть зупиняти автомобіль, лише коли є факт правопорушення.

Визначення терміну «керування транспортним засобом» було наведено в п. 27 Пленуму ВСУ від 23.12.2005 № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», за яким керування транспортним засобом - виконання функцій водія під час руху такого засобу або інструктора-водія під час навчання учнів-водіїв, незалежно від того, керує особа транспортним засобом, який рухається своїм ходом чи за допомогою буксирування.

Крім того, в рішенні № 404/4467/16-а від 20.02.19 ВС/КАС зазначив, що «само по собі керування транспортним засобом розуміється, як технічна дія водія з метою приведення транспортного засобу в рух, зворушення з місця і, як наслідок, переміщення транспортного засобу в просторі. Експлуатація транспортного засобу передбачає використання цього транспортного засобу за призначенням, тобто з метою керування.

Таким чином, керування транспортним засобом це умисне виконання особою функцій водія шляхом вчинення технічних дій для приведення транспортного засобу в рух та зворушення з місця, а під час руху для зміни напрямку руху та/чи швидкості транспортного засобу.

Знаходження за кермом транспортного засобу, яке не є в стані руху (знаходиться в нерухомому стані), особи в нетверезому стані не є доказом вчинення останньою адмінправопорушення, передбаченого ст. 130 КУпАП, оскільки саме перебування особи на місці водія не доводить факт керування транспортним засобом, незалежно від наявності ввімкненого двигуна.

Згідно з ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі, зокрема, якщо водій порушив Правила дорожнього руху України.

Поліцейський зобов`язаний поінформувати водія про конкретну причину зупинення ним транспортного засобу з детальним описом підстави зупинки, визначеної у цій статті.

Суб`єктом правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, є водії транспортних засобів.

Встановити факт керування ОСОБА_1 мопедом Сузукі без номерних знаків з явними ознаками алкогольного сп`яніння не видається за можливе, адже матеріали справи не містять відеозаписів з нагрудних відеокамер поліцейських, на яких було б зафіксовано факт керування правопорушником мопедом за обставин вказаних у протоколі.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, що підтверджують факт порушення водієм правил дорожнього руху і як наслідок його законне зупинення за таке порушення. Із переглянутих судом відеоматеріалів встановити, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння встановити неможливо.

Крім того суд зауважує, що з переглянутих фрагментів відео вбачається факт зупинки транспортного засобу, де поруч з ним перебуває дві особи, тому встановити конкретно хто керував транспортним засобом і чи це був саме ОСОБА_1 неможливо.

Отже, з матеріалів справи вбачається, що працівники поліції зупинили транспортний засіб під керуванням ОСОБА_1 начебто за підозрою у керуванні останнім транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння.

Але приймаючи до уваги положення ст. 35 Закону України «Про національну поліцію», де передбачений вичерпний перелік випадків, коли поліцейський може зупиняти транспортні засоби, суд вважає, що такі дії працівників поліції є незаконними, оскільки відповідно до зазначеного закону, можна зробити висновок, що транспортний засіб під керуванням ОСОБА_1 було зупинено незаконно, оскільки наведеної підстави для зупинки транспортного засобу ст. 35 Закону України «Про національну поліцію» не передбачає, що в подальшому призвело до незаконного складання відносно останнього протоколу про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Окрім цього, за правилами ч. 1 ст. 266 КУпАП особи, які керують транспортними засобами і щодо яких є підстави вважати, що вони перебувають у стані наркотичного сп`яніння підлягають відстороненню від керування цими транспортними засобами.

З матеріалів справи вбачається, що працівник поліції, склавши відносно ОСОБА_1 протокол про вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП в порушення зазначених вимог статей КУпАП не відсторонив його від керування цим транспортним засобом, що дає можливість мати сумніви, щодо самої події правопорушення.

Дане твердження цілком узгоджується з поясненнями самого ОСОБА_1 , який зауважив, що навіть після складання протоколу у нього права не вилучалися.

Дані обставини викликають сумнів у суду щодо законності складання адміністративного протоколу щодо ОСОБА_1 .

Відповідно до п. 5 розділу ІІ Інструкції про порядок зберігання, видачі, приймання, використання нагрудних відеокамер (відеореєстраторів) працівниками патрульної поліції та доступ до відеозаписів з них, затвердженої наказом Департаменту патрульної поліції НПУ № 100 від 03.02.2016 року, включення портативного відеореєстратора відбувається з моменту початку виконання службових обов`язків та/або спеціальної поліцейської операції, а відеозйомка ведеться безперервно до її завершення, крім випадків, пов`язаних з виникненням у поліцейського особистого приватного становища.

Однак, як вбачається долучені до матеріалів справи відеозаписи, виготовлені з порушенням п. 5 розділу ІІ Інструкції про порядок зберігання, видачі, приймання, використання нагрудних відеокамер (відеореєстраторів) працівниками патрульної поліції та доступ до відеозаписів з них, затвердженої наказом Департаменту патрульної поліції НПУ № 100 від 03.02.2016 року, оскільки на компакт-диску, наданому в якості додатку до протоколу про адміністративне правопорушення, містяться два файли відеозапису з камер поліцейського, зі змісту яких вбачається, що відеозапис не є безперервним.

На одному з них зафіксовано перевірку документів у ОСОБА_1 , у цей момент він не керує транспортним засобом, а стоїть поруч. Крім того, біля мопеду стоїть ще одна особа, тому встановити хто саме перебував за кермом мопеду не є можливим. На другому відео зафіксовано лише факт слідування службового автомобіля поліцейських за мопедом.

На обох відеозаписах відсутніми є свідки, тому не з`ясованою залишається обставина: чи були свідки присутніми під час проходження медогляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу. З викладених обстави, вважати, що проходження медичного огляду на стан сп`яніння проводився за участі свідків не можливо.

Працівником поліції не роз`яснено з яких причин включення портативного відеореєстратора відбулося не з моменту початку виконання службових обов`язків та не було закінчено до повного завершення складання протоколу про адміністративне правопорушення.

Згідно пункту 1 розділу VІІ Інструкції під час виконання своїх повноважень поліцейським забороняються: самовільне видалення відеозаписів з носіїв відеозапису, заміна цих носіїв, зміна їх системної дати та часу; примусове виключення відеореєстраторів, у тому числі на вимогу сторонніх осіб; перешкоджання здійсненню фото- і кінозйомки, відеозапису; використання носіїв відеозапису у випадках, не пов`язаних із здійсненням ними повноважень поліції; копіювання, передання інформації з відповідних носіїв стороннім особам.

Отже, доданий відеоматеріал, який доданий до адміністративної справи є неналежним доказом, у зв`язку з порушенням законодавства з боку працівника поліції.

Суд також звертає увагу на те, що згідно з ч. 2 ст. 266 КУпАП огляд водія на стан сп`яніння проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Однак на цьому етапі водій ще не вважається винним, так як відповідно до чинного законодавства водію надано право пройти ще один незалежний огляд.

А саме згідно з ч. 2 цієї ж статті у разі незгоди водія на проведення огляду на стан сп`яніння поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров`я.

При цьому огляд проводиться не в будь якому закладі, а у закладі який включено у перелік закладів охорони здоров`я яким надається право проведення такого огляду. Цей перелік затверджується Управлінням охорони здоров`я місцевих державних адміністрацій. Проведення огляду в інших закладах заборонено законом.

Відповідно до ч. 6 ст. 266 КУпАП направлення особи для огляду на стан сп`яніння здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, згідно із п. 8 р. ІІ Інструкції №1452/735 форма направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану сп`яніння наведена в додатку № 1 цієї Інструкції.

Зазначені нормативні акти чітко передбачають, що у випадку відмови водія від огляду на місці зупинки чи незгоди водія із результатами на місці зупинки працівник поліції ще не має права скласти протокол за статтею 130 КУпАП. У такому випадку закон покладає обов`язок на працівника поліції запропонувати водієві пройти огляд в медичному закладі.

Проведення огляду на стан сп`яніння здійснюється в порядку, встановленому ст. 266 КУпАП, з дотриманням вимог Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої спільним наказом МВС України та МОЗ України 09 листопада 2015 року № 1452/735 (далі Інструкція), а також Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 року № 1103 (далі Порядок).

Системний аналіз вищевказаних нормативних актів свідчить про те, що у разі непроходження огляду на стан алкогольного сп`яніння за допомогою технічних засобів або відмови в його проходженні, водію має бути запропоновано пройти такий огляд в закладах охорони здоров`я. Лише після відмови від проходження огляду у закладах охорони здоров`я можна констатувати наявність складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, у зв`язку з порушенням вимог п. 2.5. Правил дорожнього руху, а саме відмови в проходженні огляду на стан сп`яніння.

З матеріалів справи важко встановити чи пропонувалося/роз`яснювалося право правопорушника пройти огляд у медичному закладі, натомість у протоколі зазначено лише про факт відмови пройти медичне освідування на стан алкогольного на місці зупинки транспортного засобу.

Натомість ОСОБА_1 зауважив, що клопотав про проведення медичного освідування у медичному закладі, але йому було відмовлено.

Згідно рішення Конституційного суду України від 22.12.2010 року № 23-рп/2010, яке є обов`язковим до виконання на території України, фактичні дані або будь-які інші докази, одержані в незаконний спосіб, а саме: з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина; з порушенням встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання фактичних даних; не уповноваженою на те особою тощо, є неналежними доказами.

Отже, наявний в матеріалах справи відеозапис складений з порушення вимог чинного законодавства, а тому є недопустимим доказом у справі, який не може бути прийнятий та взятий судом до уваги як належне підтвердження вчинення правопорушення.

Інших належних та допустимих доказів на підтвердження вчинення адміністративного правопорушення, матеріали справи не містять.

Згідно п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» № 9 від 01.11.1996 року - докази повинні визнаватися здобутими незаконним шляхом, тоді, коли їх збирання й закріплення здійснено з порушенням гарантованих Конституцією України прав людини, встановленого кримінально - процесуального законодавства або не уповноваженою на те особою, або за допомогою дій, не передбачених процесуальними нормами.

Суд не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення. Адже діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Пунктом 22 Розділу III Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння передбачено, що висновки щодо результатів медичного огляду осіб на стан сп`яніння, складені з порушенням вимог цієї Інструкції, вважаються недійсними.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до обґрунтованого висновку, що матеріали адміністративної справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння.

При цьому суд враховує правову позицію Верховного Суду у справі № 38/17, згідно якої останній роз`яснив, що візуальне спостереження за дотриманням правил дорожнього руху працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі лише у тому випадку, коли воно зафіксовано у встановленому законом порядку.

А для підтвердження порушення Правил дорожнього руху України, відповідно до ст. 251 КУпАП працівники мають надати, зокрема відеозапис події, фотокартки. Саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення такого правопорушення.

Отже, протокол про адміністративне правопорушення сам по собі без підтвердження іншими належними та допустимими доказами не є безумовним та беззаперечним доказом на доведення вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення.

Судом, при вирішенні справи про адміністративне правопорушення, протокол оцінюється нарівні з іншими доказами по справі, перед якими, він не має переваги, та відповідно на підставі оцінки всіх доказів по справі, судом приймається відповідне рішення.

Частиною 2 ст. 251 КУпАП встановлено, що обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

В силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості. Всі факти встановлені судом у сукупності викликають сумніви щодо факту самого правопорушення та законності його фіксації. Рішення суб`єкта владних повноважень повинно бути законним і обґрунтованим і не може базуватись на припущеннях та неперевірених фактах.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 року № 23-рп/2010, адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах, в тому числі, і закріпленої в ст. 62 Конституції України - презумпції невинності.

Така позиція Конституційного Суду України відповідає і правовим позиціям Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), практика якого при розгляді справ судами в обов`язковому порядку використовується як джерело права відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Так, ЄСПЛ в своєму рішенні від 10.02.1995 року по справі «Аллене де Рібермон проти Франції» вказав, що сфера застосування принципу невинуватості значно ширше, чим це представляється: презумпція невинуватості обов`язкова не тільки для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, але і для всіх інших суспільних відносин. Крім того, в своєму рішенні «Маліга проти Франції» від 23.09.1998 року ЄСПЛ визнав кримінально-правовий зміст адміністративного правопорушення, за яке передбачено санкцію у виді позбавлення права керування транспортним засобом. П. 21 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» від 15.05.2008 року зазначено, що Уряд України визнав карний кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення. ЄСПЛ підкреслив, що обов`язок адміністративного органу нести тягар доведення є складовою презумпції невинності і звільняє особу від обов`язку доводити свою непричетність до скоєння порушення.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях притримується позиції того, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа "Коробов проти України" №39598/03 від 21.07.2011 року), тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. The United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25). У справі «Барбера, Мессеге і Жабардо проти Іспанії» Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 06.12.1988 року зазначив, що докази, покладені в основу висновку суду про винність обвинуваченого, мають відповідати, як вимогам достатності, так і переконливості.

Відповідно до п. 1 ст. 247 КУпАП, провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, у відповідності до положень ст. 252 КУпАП, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що у даному, конкретному випадку не доведено склад адміністративного правопорушення, передбачений ч. 1 ст. 130 КУпАП, оскільки вину обґрунтовано на неналежних та недостатніх доказах, що є неприйнятим та суперечить, як нормам національного і міжнародного законодавства. А тому, суд вважає, що провадження у справі про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП слід закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Керуючись ст.ст. 9, 24, ч.1 ст.130, ст.ст. 221, 245, 247, 251, 252, 280, 283, 284 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд

ПОСТАНОВИВ:

Провадження по адміністративній справі № 495/1135/24 у відношенні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП закрити у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду протягом десяти днів з дня винесення постанови. Постанова набирає законної сили після закінчення строку на подачу апеляційної скарги.

Суддя Н.Д. Анісімова