Номер провадження: 33/813/1007/24
Номер справи місцевого суду: 511/771/24
Головуючий у першій інстанції Панчук А. І.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.05.2024 року м. Одеса

Суддя Одеського апеляційного суду судової палати у цивільних справах Лозко Ю.П.,

за участю секретаря судового засідання Булацевської Я.В.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1

на постанову судді Роздільнянського районного суду Одеської області від 26 лютого 2024 року

ВСТАНОВИВ:

Постановою судді Роздільнянського районного суду Одеської області від 26 лютого 2024 року ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 204-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 8500 грн. Вирішено питання щодо судового збору.

Судом першої інстанції встановлено, що 13 лютого 2024 року о 04 годині 40 хвилин на відстані 300 м від лінії державного кордону України було виявлено громадянина України ОСОБА_1 , який в групі осіб, а саме із громадянином України ОСОБА_1 , ОСОБА_2 намагався незаконно перетнути ДКУ на вихід з України в Республіку Молдова в районі пн/зн №0496/02 на напрямку с.Нове (Україна) с.Нікольське (Республіка Молдова) поза пунктом пропуску через державний кордон України в пішому порядку з документами, що посвідчують його особу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постанову судді Роздільнянського районного суду Одеської області від 26 лютого 2024 року, прийняти у справі нову постанову, якою закрити провадження у справі, посилаючись на те, що сукупність доказів, долучених до матеріалів справи не доводять його вину у скоєнні інкримінованого адміністративного правопорушення. Зокрема, матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту перетинання ним кордону та відсутні відомості, що місце де його було затримано не є дозволеним для проходження людей поруч з державним кордоном. З письмових пояснень, наданих ним під час складення протоколу про адміністративне правопорушення не убачається, що він домовлявся чи був знайомий або спільно з ОСОБА_2 , намагався перетнути державний кордон поза пунктом пропуском з метою працевлаштування. Апелянт вважає, що протокол про адміністративне правопорушення не відповідає вимогам ст. 256 КУпАП, з його фабули не можливо встановити наявність у його діях ознак інкримінованого правопорушення. Не містять матеріали справи і доказів на підтвердження наявності у його діях умислу на перетинання державного кордону.

Разом з апеляційною скаргою ОСОБА_1 подана заява у якій порушує питання про поновлення строку на апеляційне оскарження вказаної постанови судді, посилаючись на те, що військовий стан у державі, регулярні повітряні тривоги, не повідомлення його судом про дату та час розгляду справи перешкодило своєчасному зверненню з апеляційною скаргою.

09 квітня 2024 року захисниця ОСОБА_3 засобами електронного зв`язку звернулася до апеляційного суду із заявою у якій просила надати їй можливість ознайомитися з матеріалами справи в електронному вигляді та відкласти розгляд справи.

11 квітня 2024 року у судове засідання ОСОБА_1 та його захисниця будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи не з`явилися. Апеляційним судом задоволено вказане вище клопотання захисниці ОСОБА_3 та відкладено розгляд справи на 23 травня 2024 року на 14 год.

12 квітня 2024 року внесено данні захисниці ОСОБА_3 до

АСДС Д-3, у тому числі її РНОКПП, як учасника справи, тим самим забезпечено можливість ознайомлення з матеріалами цієї справи.

Отже захисниці ОСОБА_3 було забезпечено тривалий проміжок часу, який становив 42 дні, протягом якого вона мала можливість ознайомитися з матеріалами справи.

Разом з цим, 22 травня 2024 року захисниця ОСОБА_3 надіслала до суду заяву у якій просила надати матеріали адміністративного правопорушення про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 для дистанційного ознайомлення та направити копії матеріалів на її електронну адресу у зв`язку з чим відкласти розгляд справи на іншу дату, посилаючись на те, що апеляційним судом було надано доступ до електронних матеріалів справи, які містять лише судові повістки та апеляційну скаргу, у той час як у ОСОБА_4 відсутній протокол про адміністративне правопорушення та інші матеріали, що містяться у справі.

23 травня 2024 року апелянт ОСОБА_1 будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, шляхом направлення судових повісток до його електронного кабінету, що підтверджується довідками про доставку електронного документа у судове засідання не з`явився. Захисниця ОСОБА_3 також не з`явилася у судове засідання та не вийшла на зв`язок з метою прийняти участь в режимі відеоконференції за допомогою власних технічних засобів будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце судового засідання.

Ураховуючи наведене апеляційний суд вважає, що відсутні підстави для задоволення вказаної заяви захисниці, з огляду на таке.

У справах "Осман проти Сполученого королівства" та "Креуз проти Польщі" Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) роз`яснив, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Аліментарія Сандерс С.А. проти Іспанії" від 07 липня 1989 року).

Апеляційним судом було задоволено клопотання захисниці про ознайомлення з матеріалами справи, подане 09 квітня 2024 року та починаючи з 12 квітня 2024 року, і до наступного судового засідання (23 травня 2024 року), тобто впродовж 42 днів забезпечено можливість ознайомлення з матеріалами справи, як про те просила захисниця, який є достатнім, як для реалізації права стороною захисту дистанційного ознайомлення з матеріалами справи, так і у разі необхідності своєчасного звернення до суду з відповідною заявою про надання додаткових матеріалів, так і ознайомлення з матеріалами цієї справи у паперовому вигляді безпосередньо у суді апеляційної інстанції. Ініціювання захисницею лише 22 травня 2024 року, тобто за один день до судового засідання, питання про відкладення розгляду справи з метою ознайомлення з матеріалами справи не свідчить про добросовісне користування стороною захисту процесуальними правами. Крім того, твердження захисниці про те, що ОСОБА_1 не отримував копію протоколу про адміністративне правопорушення спростовуються матеріалами справи, оскільки протокол про адміністративне правопорушення від 13 лютого 2024 року містить відмітку про ознайомлення ОСОБА_1 з цим протоколом, примірник якого ним отримано 13 лютого 2024 року.

Відповідно до абз. 6 ст. 294 КУпАП неявка в судове засідання особи, яка подала скаргу, інших осіб, які беруть участь у провадженні у справі про адміністративне правопорушення, не перешкоджає розгляду справи, крім випадків, коли є поважні причини неявки або в суду відсутня інформація про належне повідомлення цих осіб.

З огляду на наведене, та зважаючи на положення статті 268 КУпАП, які не містять імперативної заборони щодо розгляду справи про адміністративне правопорушення, передбаченого ч.2 ст.204-1 КУпАП за відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, апеляційний суд, врахувавши вказані вище обставини, вважає за можливе розглянути справу за відсутності ОСОБА_1 та його захисниці

Реви С.Л.

Перевіривши матеріали справи за доводами апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Строк на апеляційне оскарження, пропущений із поважних причин, може бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи.

При вирішенні питання про можливість поновлення пропущеного процесуального строку, суд має зважати на причини, які слугували перешкодами у реалізації особою права на апеляційне оскарження.

Поважними причинами слід вважати лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежали від волевиявлення особи, яка подала апеляційну скаргу, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили або ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк.

Вирішуючи питання про поновлення строку на апеляційне оскарження, суд повинен у сукупності оцінити всі обставини справи, навести мотиви щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку на апеляційне оскарження та зазначити, з яких підстав подане скаржником клопотання може бути задоволене.

Лише наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження судового рішення в апеляційному порядку у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку апеляційного оскарження з поважних причин.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 285 КУпАП постанова оголошується негайно після закінчення розгляду справи. Копія постанови протягом трьох днів вручається або висилається особі, щодо якої її винесено.

Так, 26 лютого 2024 року судом прийнято оскаржуване судове рішення, тому у відповідності до ст. 294 КУпАП перебіг строку на апеляційне оскарження цієї постанови суду розпочався з 27 лютого 2024 року і закінчився 07 березня 2024 року.

Як убачається з матеріалів справи, відомостей щодо вручення копії оскаржуваної постанови ОСОБА_1 матеріали справи не містять, з апеляційною скаргою апелянт звернувся засобами поштового зв`язку 08 березня 2024 року.

Апеляційний суд вважає наведені апелянтом обставини у якості причин пропуску строку на апеляційне оскарження є поважними, у зв`язку з чим клопотання про поновлення строку підлягає задоволенню.

Відповідно до положень ч. 7 ст. 294 КУпАП України апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.

Із тексту апеляційної скарги убачається, що ОСОБА_1 не оспорює фактичні обставини, що зазначені у протоколі про адміністративне правопорушення та які встановлені судом, а саме час та місце де його було затримано працівниками державної прикордонної служби разом з іншими особами, а тому з огляду на приписи

ч. 7 ст. 294 КУпАП, ці обставини апеляційним судом не переглядаються.

Як на підставу для задоволення апеляційних вимог, скасування постанови суду першої інстанції та закриття провадження у справі, апелянт посилається на відсутність у матеріалах справи доказів на підтвердження наявності у його діях ознак інкримінованого адміністративного правопорушення.

Переглядаючи справу про адміністративне правопорушення в межах доводів викладених в апеляційній скарзі, апеляційний суд враховує таке.

Диспозиція ч.1 ст. 204-1 КУпАП передбачає відповідальні за перетинання або спроба перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску через державний кордон України або в пунктах пропуску через державний кордон України без відповідних документів або з використанням підробленого документа чи таких, що містять недостовірні відомості про особу, чи без дозволу відповідних органів влади.

У той час як, диспозиція ч.2 ст. 204-1 КУпАП визначає адміністративним правопорушення ті самі дії, вчинені групою осіб або особою, яку протягом року було піддано адміністративному стягненню за одне з порушень, передбачених частиною першою цієї статті.

Аналіз змісту диспозиції ч.ч. 1,2 статті 204-1 КУпАП дає підстави дійти висновку про те, ці норми за своєю властивістю є бланкетними, тобто з метою їх застосування та врегулювання суспільних відносин, виникає необхідність звернення до нормативно-правових актів, які детально регламентують зазначені правила.

Приписами ст. 9 Закону України «Про державний кордон України» (далі Закон) передбачено, що перетинання державного кордону України здійснюється на шляхах сполучення через державний кордон з додержанням встановленого порядку. Залізничне, автомобільне, морське, річкове, поромне, повітряне та пішохідне сполучення через державний кордон України здійснюється в пунктах пропуску, що встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до законодавства і міжнародних договорів України, а також поза пунктами пропуску через державний кордон України у випадках, визначених законодавством. Пункт пропуску через державний кордон України - це спеціально виділена територія на залізничних та автомобільних станціях, автомобільних і пішохідних шляхах, в аеропортах (аеродромах), морських і річкових портах, включаючи частину їх акваторії (захищена повністю або частково огороджувальними гідротехнічними спорудами чи об`єктами природного походження), з комплексом будівель, споруд і технічних засобів, на якій здійснюються прикордонний, митний контроль, інші види контролю і пропуск через державний кордон України осіб, транспортних засобів, вантажів та іншого майна. Положення про пункти пропуску через державний кордон України затверджується Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч.1 ст. 12 Закону пропуск осіб, які перетинають державний кордон України, здійснюється органами Державної прикордонної служби України за дійсними документами на право в`їзду на територію України або виїзду з України. Пропуск транспортних засобів, вантажів через державний кордон України провадиться відповідно до законодавства України і міжнародних договорів України. Відповідно до міжнародних договорів України Кабінетом Міністрів України може бути встановлено спрощений порядок пропуску осіб, транспортних засобів, вантажів через державний кордон України.

Відповідно до ст. 35 Закону особи, винні в порушенні або спробі порушення режиму державного кордону України, прикордонного режиму або режиму в пунктах пропуску через державний кордон України, у незаконному переміщенні або спробі незаконного переміщення через державний кордон України вантажів, матеріалів, документів та інших предметів, а також в інших порушеннях законодавства про державний кордон України, несуть кримінальну, адміністративну або іншу відповідальність згідно з законодавством України.

Правила, які визначають порядок та умови перетинання громадянами України державного кордону, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року №724) (далі Правила).

Відповідно до положень п.2 Правил перетинання громадянами України (далі - громадяни) державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю (далі - пункти пропуску), якщо інше не передбачено законом, за одним документів, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Також п.2-1 Правил унормовано, що виїзд за межі України громадян України чоловічої статі віком від 18 до 60 років, зазначених в абзацах третьому - сьомому, дев`ятому і десятому цього пункту та пункті 2-2 цих Правил, може здійснюватися самостійно без осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю, осіб, які потребують постійного догляду, чи дітей, визначених пунктом 2-2 цих Правил, на підставі довідки про перебування таких осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю, осіб, які потребують постійного догляду, чи дітей, визначених пунктом 2-2 цих Правил, на консульському обліку, документів (їх нотаріально засвідчених копій), що дають право на виїзд, які передбачені відповідно в абзацах третьому - сьомому, дев`ятому і десятому цього пункту та пункті 2-2 цих Правил, та документів, зазначених у пункті 2 цих Правил.

Також зазначеними правилами також регламентовано винятки для громадян України чоловічої статі віком від 18 до 60 років, які прямують для роботи на морських суднах, суднах внутрішнього плавання у складі екіпажів таких суден або для проходження практичної підготовки на суднах, а також, які відносяться до авіаційного персоналу, є державними інспекторами з безпеки авіації або особами, уповноваженими на проведення перевірок Державіаслужби, та працівниками Державного авіаційного підприємства Україна, якщо вони прямують для роботи (виконання службових обов`язків) за кордоном або тренажерної підготовки, а також є студентами або курсантами закладів освіти України, які прямують для проходження практичної льотної підготовки в іноземні заклади освіти або в авіаційні школи, здійснюється уповноваженими службовими особами Держприкордонслужби за умови виконання правил перетинання державного кордону України, наявності підтвердних документів.

24 лютого 2022 року N 2102-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", відповідно до пункту 31 частини 11 статті 85 Конституції України та статті 5 Закону України "Про правовий режим воєнного стану", затверджений Указ Президента України 24 лютого 2022 року N 64/2022, яким в Україні введено воєнний стан з 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який, у подальшому, продовжено й який триває досі.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до частини другої статті 102, пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України, на підставі УказуПрезидента України від 24 лютого 2022 року N 69/2022 в Україні оголошено загальну мобілізацію, яка передбачає для громадян України чоловічої статі віком від 18 до 60 років обмеження у праві виїзду за кордон.

Пунктами 5,6 ч.1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» передбачено, що в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану:

-запроваджувати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, комендантську годину (заборону перебування у певний період доби на вулицях та в інших громадських місцях без спеціально виданих перепусток і посвідчень), а також встановлювати спеціальний режим світломаскування

-встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.

Поняття доказів та джерела їх отримання, визначені ст. 251 КУпАП, зокрема, до таких джерел законодавець відносить протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

В основу висновку про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 204-1 КУпАП, суддею покладено відомості зазначені у протоколі про адміністративне правопорушення серії ПдРУ №289723 від 13.02.2024 року; письмових поясненнях ОСОБА_1 від 13 лютого 2024 року; рапорті від 13 лютого 2024 року; витягу з бази даних інформаційно-телекомунікаційної системи "Ризик"; довідці щодо проведення фільтраційно-перевірочних заходів.

З протоколу про адміністративне правопорушення серії ПдРУ №289723 від 13.02.2024 року убачається, що працівником прикордонної служби зафіксовано, що: «13 лютого 2024 року о 04:40 год. на околиці населеного пункту Нове, Роздільнянського району, Одеської області на відстані 300 м від лінії державного кордону України виявлено громадянина України ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який в групі осіб, а саме із громадянами України ОСОБА_1 та ОСОБА_2 намагався перетнути державний кордон України поза пунктами пропуску через державний кордон України на вихід з України в Республіку Молдову, в районі пункту пропуску за №0496/02 на напрямку Нове (Україна) Нікольське (Республіка Молдова) в пішому порядку з документами, що посвідчують його особу, чим порушив вимоги ст. 9 Закону України «Про державний кордон України», тобто вчинив адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.2 ст. 204-1 КУпАП.

Вимоги щодо змісту протоколу про адміністративне правопорушення, визначені

ст. 256 КУпАП дотримано.

Так, у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, прізвище викривача (за його письмовою згодою), якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі (ч.1 ст. 256 КУпАП).

Зазначений вище протокол на виконання вимог ч.2 ст. 256 КУпАП, підписаний, як особою, уповноваженою на його складання ОСОБА_5 , так і ОСОБА_1 , як особою, яка притягається до адміністративної відповідальності. При цьому ОСОБА_1 не вносив до протоколу будь-яких зауважень чи б то заперечень щодо його змісту.

Відповідно до ч.4 ст. 256 КУпАП, при складенні протоколу, ОСОБА_1 роз`яснено його права, передбачені ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП.

У вказаному протоколі про адміністративне правопорушення достатньо чітко і зрозуміло викладено суть інкримінованого ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, що не викликає у апеляційного суду будь-яких зауважень з приводу зрозумілості інформації, зазначеної у його змісті.

Апеляційний суд відхиляє доводи апелянта як необґрунтовані про те, що з фабули адміністративного правопорушення, викладеної у протоколі не можливо встановити наявність у діях ОСОБА_1 ознак інкримінованого правопорушення, а також твердження останнього стосовно того, що протокол про адміністративне правопорушення не відповідає вимогам ст. 256 КУпАП, оскільки апелянтом не зазначено у чому саме, на його думку, протокол про адміністративне правопорушення не відповідає вимогам закону, при цьому судом не встановлено порушень, допущених при складенні цього протоколу.

За таких обставин, судом першої інстанції вірно враховано протокол про адміністративне правопорушення від 13 лютого 2024 року як належний доказ у справі.

У графі «до протоколу додаються», зазначено: пояснення ОСОБА_1 , копії документів, рапорт, витяг з бази даних «Ризик», довідка перевірочних заходів, заяви до суду.

З пояснень, написаних власноруч ОСОБА_1 13 лютого 2024 року працівникам прикордонної служби убачається, що він хотів офіційно виїхати з території України, але під час намагання перетнути державний кордон був затриманий. Дізнався про цей спосіб виїхати (законно) із соціальної мережі телеграм. Зкомунікував з шахраєм за тиждень. Після чого шахрай з ним зв`язався і повідомив куди йому їхати, а саме з м. Київ до м. Одеса, потім з м. Одеса до населеного пункту Мигаєве, після чого давав наступні вказівки на який пропускний пункт йому йти. Однак під час їхнього походу, вони були затримані прикордонниками. Пояснення написані власноруч, доповнень не має (а.с. 6).

З довідки щодо проведення фільтраційно-перевірочних заходів убачається, що 13 лютого 2024 року о 04:40 год. були затримані три громадянина України, а саме: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , які намагалися перетнути державний кордон України поза пунктом пропуску. В ході проведення перевірочних заходів з ОСОБА_1 було встановлено, що за для спроби перетнути державний кордон України, він знайшов організатора, який за грошову винагороду допоможе перетнути державний кордон у незаконний спосіб, на що ОСОБА_1 та його брат ОСОБА_1 , а також ОСОБА_2 погодилися, у зв`язку з чим вони разом прибули спочатку до м. Одеси, потім до населеного пункту Мигаєве, де згодом під час спроби перетнути державний кордон, були затримані прикордонниками. Працівниками прикордонної служби установлено, що пояснення зазначених вище громадян України узгоджуються між собою (а.с. 8-9).

Отже фактичні обставини зафіксовані у зазначеному вище протоколі, зокрема такі, як час та місце де було затримано ОСОБА_1 працівниками державної прикордонної служби разом з іншими особами, апелянт не оспорює, як і не заперечує факт присутності цих осіб разом з ним на момент затримання.

З копії паспорта громадянина України убачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 12-13). Фактичну адресу місця свого проживання апелянт зазначає, як: АДРЕСА_2 .

Матеріали справи не містять відомостей про те, що ОСОБА_1 мав дозвільні документи, які надавали йому, як громадянину України чоловічої статі та призивного віку, право на перетинання державного кордону, зважаючи на обмеження, регламентовані Законом України «Про правовий режим воєнного стану».

Окрім цього, апеляційний суд зауважує, що сукупність таких обставин, як місце затримання ОСОБА_1 , разом з іншими особами, а саме - 300 метрів від лінії державного кордону на околиці населеного пункту Нове, Роздільнянського району, Одеської області, яке не є ні місцем реєстрації, ні місцем проживання апелянта та інших осіб, час їх затримання - 04:40 год., тобто темна пора доби та у період дії комендантської години, спосіб намагання перетину державного кордону поза межами пункту пропуску, відсутність дозвільних документів на перетин державного кордону, вагомо свідчать про наявність у діях

ОСОБА_1 наміру на вчинення інкримінованого правопорушення та спростовують твердження апелянта про те, що він не мав умислу на скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 204-1 КУпАП.

Установленні прикордонниками обставини, які підкріплені наведеними вище доказами, що долучені до матеріалів справи свідчать про те, що ОСОБА_1 діяв у складі групи осіб, а тому кваліфікація його дій за ч.2 ст. 204-1 КУпАП є вірною.

Апелювання ОСОБА_1 до тієї обставини, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження незаконного перетинання ним державного кордону є необґрунтованими, оскільки він звинувачується у спробі перетинання державного кордону, а не його перетині, що не є тотожним, оскільки такі дії, які є різними, утворюють самостійний склад адміністративного правопорушення. Оскільки ОСОБА_1 інкриміновано саме намагання незаконного перетину державного кордону, надання доказів на підтвердження факту перетину державного кордону не є необхідним.

Іншими доводами апеляційну скаргу ОСОБА_1 не обґрунтовує.

Отже апеляційним переглядом встановлено, що суддею відповідно до ст. 252 КУпАП, оцінені докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Порушень судом першої інстанції норм КУпАП під час з`ясування обставин по справі апеляційним судом не встановлено.

За таких обставин, підстав для закриття провадження справи не встановлено, і висновок судді про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП є вірним.

Підсумовуючи наведене вище апеляційний суд вважає, що відсутні передбачені законом підстави для скасування оскаржуваної постанови та закриття провадження по справі за п. 1 ст. 247 КУпАП, з мотивів наведених у скарзі.

Керуючись ст. 294 КУпАП

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання ОСОБА_1 задовольнити та поновити строк на апеляційне оскарження постанови судді Роздільнянського районного суду Одеської області від 26 лютого 2024 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову судді Роздільнянського районного суду Одеської області від 26 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Ю.П. Лозко