10.05.2024 Провадження по справі № 3-в/940/2/24
Справа № 940/265/22
ПОСТАНОВА

Іменем України

10 травня 2024 року суддя Тетіївського районного суду Київської області Косович Т.П., розглянувши матеріали, які надійшли від відділення поліції № 3 Білоцерківського РУП ГУНП Київській області про закриття постанови Тетіївського районного суду Київської області від 04.04.2022 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 173 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

встановив:

Постановою Тетіївського районного суду Київської області від 04.04.2022 року ОСОБА_1 за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП, було притягнуто до адміністративної відповідальності та піддано адміністративному стягненню у виді 7 (семи) діб адміністративного арешту.

15.04.2022 року постанова набрала законної сили та того ж дня направлена для виконання до відділення поліції № 3 Білоцерківського РУП ГУНП Київській області.

24.04.2024 року до суду надійшло клопотання відділення поліції № 3 Білоцерківського РУП ГУНП Київській області за підписом начальника Захарчука Ю. про закриття даної постанови через неможливість її виконання, оскільки правопорушник ОСОБА_1 06.05.2022 року призваний на військову службу у Збройні Сили України. Крім того, в клопотанні зазначено, що оскільки з дня винесення судом постанови пройшло більше двох років, то з огляду на норми ст. 80 КК України за аналогією закону ОСОБА_1 підлягає звільненню від відбування адміністративного стягнення у виді адміністративного арешту у зв`язку із закінченням строків давності виконання судового рішення.

В судове засідання представник відділення поліції № 3 Білоцерківського РУП ГУНП Київській області не прибув, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином.

ОСОБА_1 в судове засідання не прибув.

Розглянувши подане клопотання та матеріали справи про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, суд дійшов до наступного висновку.

Так, згідно зі ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як передбачено ст. 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є: обов`язковість судового рішення.

Відповідно до ст. 298 Кодексу України про адміністративні правопорушення, постанова про накладення адміністративного стягнення є обов`язковою для виконання державними і громадськими органами, підприємствами, установами, організаціями, посадовими особами і громадянами.

Відповідно до ст. 304 Кодексу України про адміністративні правопорушення питання, зв`язані з виконанням постанови про накладення адміністративного стягнення, вирішуються органом (посадовою особою), який виніс постанову.

Статтею 302 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено, що за наявності обставин, зазначених у пунктах 5, 6 і 9 статті 247 цього Кодексу, орган (посадова особа), який виніс постанову про накладення адміністративного стягнення, припиняє її виконання.

Відповідно до п. 5, 6, 9 ст. 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за таких обставин:

- видання акта амністії, якщо він усуває застосування адміністративного стягнення;

- скасування акта, який встановлює адміністративну відповідальність;

- смерть особи, щодо якої було розпочато провадження в справі.

Отже, законодавець у Кодексі України про адміністративні правопорушення виділив виключні випадки, за наявності яких припиняється виконання постанови, а саме: видання акту амністії, якщо він усуває застосування адміністративного стягнення, скасування акта, які встановлює адміністративну відповідальність, смерть особи, а також не звернення виконання постанови протягом 3 місяців з моменту з дня винесення.

Сам факт того, що правопорушник проходить військову службу у Збройних Силах України не є підставою звернення до суду з поданням щодо вирішення питань, пов`язаних з виконанням постанови, оскільки звернення до суду з вказаним поданням знаходиться в причинному зв`язку з наявністю підстав, що унеможливлюють виконання постанови суду.

Проте, на національному рівні КСУ в своєму рішенні від 29.06.2010 у справі №17-рп/2010 за конституційним поданням Уповноваженого ВРУ з прав людини зазначив, що «одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями» (абз. 3 п.п. 3.1 п. 3), а у рішенні від 22.09.2005 №5 рп/2005 той же Суд вказав, що «із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі» (абз.2 п.п. 5.4 п. 5).

Цей висновок об`єктивно узгоджується із судовою практикою ЄСПЛ, який неодноразово у своїх рішеннях вказував, що коли йдеться про позбавлення свободи, надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності (рішення від 28.03.2000 у справі «Барановський проти Польщі» (Baranowski v. Poland), заява № 28358/95). ЄСПЛ нагадує, що «національне законодавство має з достатньою чіткістю визначати межі та спосіб здійснення відповідного дискреційного права, наданого органам влади, щоб забезпечувати громадянам той мінімальний рівень захисту, на який вони мають право згідно з принципом верховенства права в демократичному суспільстві» (рішення від 15.11.1996 у справі «Доменічіні проти Італії» (Domenichini v. Italy), п. 33, Reports 1996-V), а у справі «Солдатенко проти України» (Soldatenko v. Ukraine), заява №2440/07) зазначив, «встановлюючи, що будь-яке позбавлення свободи має здійснюватися «відповідно до процедури, встановленої законом», п.1 ст.5 не просто відсилає до національного закону... він також стосується «якості закону», вимагаючи від закону відповідності принципові верховенства права... При цьому «якість закону» означає, що у випадку, коли національний закон передбачає можливість позбавлення свободи, такий закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля» (п.111, рішення від 23.10.2008).

У справі «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» (Steel and Others v. the United Kingdom), рішення від 23.09.1998 (п.54), Суд наголосив, що «Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба з належною порадою, передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити певна дія. Вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом», зумовлюють повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права».

В інших рішеннях ЄСПЛ також неодноразово звертав увагу на недосконалість чинного законодавства України і необхідність дотримуватися принципу правової визначеності, зокрема у п.53 рішення від 06.11.2008 у справі «Єлоєв проти України» (Yeloyev v. Ukraine), заява №17283/02); у п.19 рішення від 18.12.2008 у справі «Новік проти України» (Novik v. Ukraine), заява №48068/06).

Крім того, Конституційний Суд України у пунктах 3.4 і 3.6 свого рішення від 11 жовтня 2011 року (справа № 10-рп/2011), аналізуючи положення міжнародних актів, наголосив, що «не вбачається різниці між кримінальними та адміністративними протиправними діяннями, оскільки вони охоплюються загальним поняттям «правопорушення», а відмінність адміністративного правопорушення від злочину полягає, насамперед, у тому, що воно є менш суспільно небезпечним». У цьому рішенні Суд поширив певні гарантії кримінального процесу і на процес притягнення особи до адміністративної відповідальності.

З огляду на законодавство України та правові позиції ЄСПЛ, які за певних умов поширюють стандарти Конвенції для кримінального провадження на справи про адміністративні правопорушення, враховуючи принцип правової визначеності, який є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права (стаття 3 Основного Закону) та який знайшов своє закріплення у судовій практиці КСУ, ВСУ, ВС і прецедентних рішеннях ЄСПЛ, суд приходить до переконання, що зазначена справа про адміністративне правопорушення щодо накладення на ОСОБА_1 стягнення у виді арешту, для цілей статті 6 Конвенції, належить до справ із обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення. Відтак, на цю категорію справ поширюється гарантії статті 6 Конвенції, що у свою чергу надає можливість застосувати аналогію закону при розгляді даної заяви щодо визнання такою, що не підлягає виконанню постанови про накладення адміністративного стягнення, тобто застосувати у межах своєї компетенції до КУпАП іншої норми закону, зокрема КК, яка регламентує подібні відносини, заповнивши тим самим прогалину у законодавстві України про адміністративні правопорушення, що є невід`ємним правом (правом на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції), та важливим елементом законного і справедливого правосуддя, оскільки мова не йде про норми, які встановлюють виключення або спеціальне правове регулювання.

Такою нормою у Кримінальному кодексі України є стаття 80, яка розташована у розділі ХІІ «Звільнення від покарання та його відбування» і регламентує звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку, згідно з пунктом 1 частини першою цієї статті особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано у строк 2 роки у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі.

Враховуючи наведене, давність виконання постанови судді про накладення стягнення у виді адміністративного арешту в адміністративному праві не може тривати довше, ніж давність виконання обвинувального вироку суду у кримінальному праві, у якому особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано: 2 роки у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі (яким і є арешт згідно з пунктами 8 і 9 статей 51, 60 КК України; пунктом 7 частини першої статей 24, 32 КУпАП).

Таким чином, системний аналіз положень КУпАП у поєднанні з вказаним законодавством і судовою практикою дають підстави вважати, що строк давності виконання постанови судді Тетіївського районного суду Київської області від 04.04.2022 року, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 173 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у виді 7 (семи) діб адміністративного арешту, розпочався з дня набрання цим судовим рішенням законної сили, тобто з 15.04.2022 року і в усякому разі не повинен перевищувати двох років, а тому строк виконання даної постанови закінчився 15.04.2024 року.

Враховуючи викладене, клопотання відділення поліції № 3 Білоцерківського РУП ГУНП Київській області підлягає задоволенню зі зміною його формулювання, а саме не про закриття постанови Тетіївського районного суду Київської області від 04.04.2022 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 173 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а про звільнення ОСОБА_1 від відбування адміністративного стягнення у виді адміністративного арешту у зв`язку із закінченням строку давності виконання постанови суду.

Керуючись ст.ст. 32, 304 Кодексу України про адміністративні правопорушення, ст. 80 Кримінального кодексу України,

постановив:

Клопотання відділення поліції № 3 Білоцерківського РУП ГУНП Київській області про звільнення ОСОБА_1 від відбування адміністративного стягнення у виді адміністративного арешту - задовольнити.

Звільнити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , від відбування адміністративного стягнення у виді адміністративного арешту строком на 7 (сім) діб, накладеного постановою Тетіївського районного суду Київської області від 04.04.2022 року, у зв`язку із закінченням строків давності виконання постанови суду.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом десяти днів з моменту її проголошення.

Суддя: Т.П.Косович