Справа № 345/5488/23
Провадження № 33/4808/226/24
Категорія ст.130 ч.1 КУпАП
Головуючий у 1 інстанції Якимів Р. В.
Суддя-доповідач Васильєв
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2024 року м. Івано-Франківськ

Суддя Івано-Франківського апеляційного суду Васильєв О.П.,

за участю захисника адвоката Онофришина В.О.,

розглянувши справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 17 січня 2024 року, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 ,

визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП,-

в с т а н о в и в :

Постановою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 17 січня 2024 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та призначено стягнення у вигляді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 гривень 00 копійок з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік, а також стягнуто судовий збір в розмірі 605,60 грн.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 15.10.2023 року о 22.00 год. в с.Збора Калуського району Івано-Франківської області керував транспортним засобом Мерседес Бенц 108 з номерним знаком НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з ротової порожнини, порушення вимови та координації рухів. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку відмовився, чим порушив вимоги п.2.5 Правил дорожнього руху України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постанову Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 17 січня 2024 року та прийняти нову постанову, якою провадження в справі закрити на підставі ч. 1 ст. 247 КУпАП, за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Вважає постанову суду незаконною, прийнятою з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційних вимог посилається на те, що 15 жовтня 2023 року о 22 год. 00 хв. в с. Збора по вул. Центральна він не керував транспортним засобом і докази на підтвердження факту керування автомобілем в матеріалах справи відсутні.

Звертає увагу на те, що протокол про адміністративне правопорушення сам по собі не може бути беззаперечним та однозначним доказом вчинення ним адміністративного правопорушення, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які інші належні і допустимі докази його вини.

Так, на відеозаписах відсутні дані, які б підтверджували викладені в протоколі про адміністративне правопорушення обставини щодо керування ним транспортним засобом. Зокрема, на відеозаписі зафіксовано як він виходить з нерухомого транспортного засобу, зі сторони водія, переходячи із заднього пасажирського сидіння.

Крім того, з відеозапису вбачається, що під час спілкування з працівниками поліції, він неодноразово пояснював останнім, що транспортним засобом не керував і просив надати докази керування ним транспортним засобом. Проте, жодних доказів йому не було надано, не долучено таких доказів й до матеріалів даної справи.

Звертає увагу на те, що на відеозаписах не зафіксовано ні руху автомобіля, ні моменту його зупинки, відсутні й відомості про роз`яснення йому працівниками поліції причин зупинки транспортного засобу.

Вважає, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази наявності визначених чинним законодавством підстав для зупинки транспортного засобу та перевірки документів, що в свою чергу дає підстави вважати всі наступні дії поліцейських неправомірними за принципом «плодів зіпсованого дерева», а всі складені процесуальні документи відносно нього є неналежними та недопустимими доказами його вини.

Вказує на відсутність в матеріалах справи будь-яких даних про те, яким чином працівники поліції встановили ознак алкогольного сп`яніння, які зазначені в протоколі про адміністративне правопорушення, акті огляду та направленні на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння. Крім того, на відеозаписах не зафіксовано факту складання та надання йому копії акту огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів та направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння.

Вважає, що зазначене в протоколі формулювання обставин вчинення адміністративного правопорушення «пройти огляд у встановленому законом порядку відмовився» не відповідає дійсності і не підтверджується належними та допустимими доказами.

Стверджує, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваної постанови безпідставно не врахував рішення Калуського міськрайонного суду від 30 листопада 2023 року у справі №345/5574/23, яким встановлено, що він не керував транспортним засобом 15 жовтня 2023 року о 22 год. в с. Збора, і прийшов до помилкового висновку про доведеність його вини у вчиненні правопорушення.

На думку апелянта, письмові пояснення ОСОБА_2 не можуть бути належним та допустимим доказом його вини, оскільки в протоколі про адміністративне правопорушення відсутня інформація про свідків. Не зафіксовано наявність вказаного свідка і на відеозаписах. Крім того, вказаний свідок в судовому засіданні не допитувався, по кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, не попереджався, тому посилання суду на письмові пояснення свідка ОСОБА_2 , є порушенням принципу безпосередності дослідження доказів.

Наведене у своїй сукупності дає підстави стверджувати те, що протокол про адміністративне правопорушення щодо нього складений з порушенням норм КУпАП та відомчих Інструкцій і в матеріалах відсутні належні та допустимі та достатні докази його вини у вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

В судове засідання апеляційної інстанції особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 не з`явився, хоча в установленому законом порядку повідомлявся про розгляд апеляційної скарги, не подав клопотання про відкладення розгляду справи та не підтвердив поважність причин щодо неможливості явки в судове засідання апеляційної інстанції.

Зі змісту доводів захисника адвоката Онофришина В.О. вбачається, що ОСОБА_1 знає про розгляд апеляційної скарги в суді апеляційної інстанції, однак повністю довіряє йому представництво своїх інтересів в суді та не заперечує проти розгляду апеляційної скарги за його відсутності.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, особиста присутність підсудного під час провадження в суді апеляційної інстанції не має такого ж вирішального значення, як в суді першої інстанції. Умови застосування статті 6 Конвенції стосовно провадження в суді апеляційної інстанції залежать від особливостей певного провадження; слід взяти до уваги загалом проведений судовий процес у національній правовій системі, а також роль, яку відіграє у ньому суд апеляційної інстанції (Ермі проти Італії ) При цьому, обвинувачений може відмовитися від свого права брати участь або бути заслуханим в апеляційному провадженні, або прямо, або своєю поведінкою (Кашлев проти Естонії, Хернандес Ройо проти Іспанії).

Апеляційний суд приймає до уваги, що в апеляційній скарзі не ставиться питання про погіршення становища особи, яка притягається до адміністративної відповідальності у зв`язку з чим участь цієї особи в суді апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Апеляційний суд, приймаючи до уваги, що ОСОБА_1 знає про наявність відповідного провадження в суді апеляційної інстанції, повідомлявся про розгляд апеляційної скарги в установленому законом порядку, не подав клопотання про відкладення розгляду справи та не повідомив про бажання приймати участь у судовому засіданні, враховуючи що участь особи, яка притягається до адміністративної відповідальності не є обов`язковою під час розгляду справи в апеляційній інстанції, вважав за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності ОСОБА_1 .

В судовому засіданні апеляційної інстанції захисник адвокат Онофришин В.О.. підтримав вимоги апеляційної скарги в повному обсязі, просив скасувати постанову суду та закрити провадження на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, дослідивши доводи апеляційної скарги, заслухавши доводи захисника адвоката Онофришина В.О., апеляційний суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а постанову судді залишити без змін з наступних підстав.

Згідно ст. 245 КУпАП завданням провадження у справах про адміністративне правопорушення є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її у точній відповідності із законом.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, суддя при розгляді справи про адміністративне правопорушення має з`ясувати, чи було вчинено правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що Європейський суд неодноразово вказував, що адміністративне правопорушення, санкція за вчинення якого у КУпАП передбачає адміністративний арешт, визнається кримінальним правопорушенням у розумінні Конвенції (справа "Гурепка проти України"), а позбавлення прав на управління транспортним засобом також розглядається Європейським Судом кримінально-правовою санкцією, оскільки право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності.

При цьому, позбавлення прав на управління транспортним засобом також розглядається Європейським Судом як кримінально-правова санкція, оскільки «право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності».

Визнання кримінально-правового змісту справи свідчить про те, що особа, яка притягається до відповідальності за вчинення такого правопорушення повинна користуватися основними гарантіями, які забезпечуються при обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення.

Перевіряючи вищевказані доводи апеляційної скарги, апеляційний суд, враховуючи недосконалість КУпАП, який було введено в дію Постановою Верховної Ради Української РСР №8074-10 від 07.12.1984 року, вважає за необхідне здійснювати правосуддя, виходячи з загальних принципів здійснення судочинства, з метою забезпечення справедливої процедури і юридичної визначеності.

Так, судове рішення суду першої інстанції підлягає обов`язковому скасуванню у тому, випадку, коли за наявності підстав для закриття судом провадження його не було закрито або ухвалено незаконним складом суду.

Зокрема, підлягає обов`язковому скасуванню судове рішення у тому разі, коли вину обвинуваченого не доведено сукупністю належних та допустимих доказів по справі, коли відсутня подія правопорушення або коли в діях особи, яка притягається до відповідальності відсутній склад відповідного правопорушення.

Так, враховуючи, що доводи апеляційної скарги стосуються посилання на те, що суд першої інстанції прийшов до безпідставного висновку про доведеність вини у вчиненні правопорушення, апеляційний суд вважав за необхідне перевірити вищевказані доводи.

Згідно ст.245 КУпАП завданням провадження у справах про адміністративне правопорушення є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її у точній відповідності із законом.

Відповідно до вимог ст.280 КУпАП, суддя при розгляді справи про адміністративне правопорушення має з`ясувати, чи було вчинено правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Дослідивши у повному обсязі сукупність зібраних по справі доказів та оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, з врахуванням всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин справи, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Зокрема, частиною 1 ст. 130 КУпАП передбачена відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Відповідно до вимог п.п. 2.5 Правил дорожнього руху водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, доводиться матеріалами справи про адміністративне правопорушення: відомостями, які містяться у протоколі про адміністративне правопорушення серії ААД №588831 від 15.10.2023 (а.с. 1); актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів (а.с.2); направленням на проведення огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку (а.с.3); поясненнями свідка ОСОБА_2 (а.с.4) та відеозаписами на оптичному диску DVD-R (а.с.7)

Статтею 254 КУпАП передбачено, що у випадку виявлення адміністративного правопорушення, складається протокол про адміністративне правопорушення, який є основним процесуальним документом і єдиною підставою для розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Протокол про адміністративне правопорушення є документом, що офіційно засвідчує факти неправомірних дій і розцінюється як основне джерело доказів.

Відповідно до вимог ст. 256 КУпАП протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності; при наявності свідків і потерпілих протокол може бути підписано також і цими особами.

У разі відмови особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, від підписання протоколу, в ньому робиться запис про це. Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право подати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до протоколу, а також викласти мотиви свого відмовлення від його підписання.

При складенні протоколу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюються його права і обов`язки, передбачені статтею 268 цього Кодексу, про що робиться відмітка у протоколі.

В своїх судових рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував на те, що формулювання обвинувачення є важливою умовою справедливого та об`єктивного судового розгляду.

В рішенні у справі «Маттоціа проти Італії» Європейський Суд зазначив, що «обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення». Хоча ступінь «детальності» інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту.

Так, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД №588831 від 15.10.2023 (а.с. 1), ОСОБА_1 звинувачується в тому, що 15.10.2023 року о 22.00 год. в с.Збора Калуського району Івано-Франківської області керував транспортним засобом Мерседес Бенц 108 з номерним знаком НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з ротової порожнини, порушення вимови та координації рухів. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку відмовився, чим порушив вимоги п.2.5 Правил дорожнього руху України.

Апеляційний суд вважає, що обвинувачення висунуте ОСОБА_1 є конкретним та полягає в тому, що останній звинувачується в тому, що будучи водієм транспортного засобу, відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку.

Протокол про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 містить достатні дані, які свідчать про обізнаність особи, яка притягається до адміністративної відповідальності про зміст висунутого обвинувачення та наявність реальної можливості організувати ефективний захист своїх інтересів.

З огляду на викладене, апеляційним судом не встановлено порушень вимог статей 254, 255, 256 КУпАП, і відповідні доводи апеляційної скарги є безпідставними та не знайшли свого підтвердження за результатами повторного дослідження апеляційним судом протоколу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 .

Зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що ОСОБА_1 вину у вчиненні правопорушення не визнавав та у графі протоколу «пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, по суті порушення», зазначено, що « їхав пасажиром мене зупинили, витягнули з пасажирського сидіння, сказали пройти огляд, я відмовився »

Вказаний протокол про адміністративне правопорушення складений уповноваженою на те особою поліцейським СРПП Калуського РВП, сержантом ОСОБА_3 , з заповненням всіх необхідних реквізитів, встановлених ст.256 КУпАП.

Вказаний протокол про адміністративне правопорушення містить дані, які свідчать про те, що ОСОБА_1 були роз`яснені його права та обов`язки, передбачені ст.63 Конституції України та ст.268 КУпАП, повідомлено про розгляд справи, про що свідчить його власноручний підпис.

Посвідчення водія у ОСОБА_1 не вилучалось працівниками поліції та тимчасовий дозвіл на керування транспортними засобами не видавався.

До матеріалів протоколу долучено акт огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, відповідно до у ОСОБА_1 були виявлені ознаки алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з ротової порожнини. Однак, останній від огляду на стан сп`яніння відмовився. (а.с.2)

Відповідно до направлення на проведення огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку, від огляду на стан сп`яніння ОСОБА_1 відмовився (а.с.3)

Зі змісту доводів апеляційної скарги вбачається, що ОСОБА_1 та його захисник заперечують наявність правових підстав для зупинки транспортного засобу та наявність відповідних ознак алкогольного сп`яніння.

Апеляційний суд неодноразово звертав увагу на те, що користування джерелом підвищеної небезпеки покладає на водія транспортного засобу певні додаткові обов`язки, які пов`язані із необхідністю забезпечення безпечного використання транспортних засобів.

Апеляційний суд вважає, що таке обмеження прав конкретної особи повністю відповідає інтересам суспільства щодо забезпечення безпеки дорожнього руху.

Апеляційний суд неодноразово звертав увагу на те, що правомірність дій поліцейських щодо зупинки транспортного засобу не знаходиться у причинному зв`язку з обов`язком водія транспортного засобу пройти відповідний медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного сп`яніння.

Право органів Національної поліції вимагати пройти у встановленому порядку медичний огляд у відповідності до п.2.5 ПДР України кореспондується із обов`язком водія не керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин.

Апеляційний суд неодноразово вказував на те, що керування транспортним засобом водієм, який підозрюється в тому, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння, створює реальну небезпеку, яка може призвести до тяжких наслідків.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що у рішенні по справі "О`Галлоран та Франціє проти Сполученого Королівства" від 29.06.2007 року Європейський суд з прав людини постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до національного законодавства працівник поліції самостійно на власний розсуд приходить до висновку про наявність ознак сп`яніння у водія транспортного засобу та вирішує питання щодо необхідності проходження водієм транспортного засобу огляду на стан сп`яніння.

Зі змісту доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 та доводів його захисника адвоката Онофришина В.О. вбачається, що вони не заперечують, що ОСОБА_1 дійсно відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння, оскільки вважають, що така вимога від працівника поліції була незаконною у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не керував транспортним засобом.

Апеляційний суд вважає безпідставними доводи стосовно того, що ОСОБА_1 не може бути суб`єктом правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, оскільки не керував транспортним засобом.

Зокрема, зі змісту доводів ОСОБА_1 вбачається, що він не визнає факт керування транспортним засобом та стверджує, що перебував у вказаному транспортному засобі як пасажир.

Разом з тим, вищевказані пояснення ОСОБА_1 не можуть бути визнані повними та зводяться до заперечення факту керування транспортним засобом, носять суперечливий та непослідовний характер і повністю спростовуються сукупністю інших доказів по справі, що свідчить про їх явну невідповідність дійсним фактичним обставинам.

Право відмовитись давати свідчення щодо себе, закріплене ст.63 Конституції України, є важливою гарантією захисту від незаконного тиску на особу з метою змусити її своїми показаннями створити підставу для притягнення її до відповідальності. Дотримання права не свідчити проти себе є складовою реалізації права особи на справедливий і публічний розгляд її справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, закріпленого у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Проте заборона притягнення до відповідальності особи на підставі її відмови давати пояснення не свідчить про неможливість використання у доказуванні факту мовчання особи в ситуаціях, які чітко вимагають необхідність надання таких пояснень.

Зокрема, відповідно до практики розгляду справ Європейським судом з прав людини право на мовчання та право не давати свідчення проти себе не є абсолютними правами «не можна сказати, що рішення обвинуваченого мовчати впродовж усього кримінального провадження обов`язково не повинно мати наслідків, коли суд, що розглядає справу, намагатиметься оцінити докази проти нього. Питання, чи порушують статтю 6 негативні висновки, зроблені з мовчання обвинуваченого, має вирішуватися у світлі всіх обставин справи»

Право особи не давати пояснення не повинно перешкоджати «тому, щоб мовчання обвинуваченого в ситуаціях, які чітко вимагають його пояснення, бралося до уваги при оцінюванні переконливості доказів наведених обвинуваченням (справа «Джон Мюррей проти Сполученого Королівства»):

Апеляційний суд вважає, що гарантії щодо реалізації права не свідчити проти себе не позбавляють суд можливості враховувати відмову особи, яка обвинувачується у вчиненні адміністративного правопорушення від дачі показань, за умови доведеності її вини поза розумним сумнівом на підставі сукупності доказів, досліджених судом.

Зокрема, апеляційний суд звертає увагу на те, що обставини за яких було складено протокол вимагали від ОСОБА_1 надати більш детальні пояснення стосовно висунутого обвинувачення і не обмежуватися простим запереченням факту керування транспортним засобом.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що під керуванням транспортним засобом необхідно розуміти умисне виконання особою функцій водія шляхом вчинення технічних дій транспортного засобу в рух та зворушення з місця, а під час руху для зміни напрямку руху та/чи швидкості транспортного засобу.(ВС/ККС № 751/11193/16 від 20.06.2019).

Апеляційний суд вважає що твердження про те, що керування транспортним засобом здійснюється тільки у тому випадку, коли внаслідок таких дій здійснюється рух (переміщення) транспортного засобу не відповідає правовому змісту, який було вкладено законодавцем у вказану правову норму.

Апеляційний суд неодноразово звертав увагу на те, що користування джерелом підвищеної небезпеки покладає на водія транспортного засобу певні додаткові обов`язки, які пов`язані із необхідністю забезпечення безпечного використання транспортних засобів.

Апеляційний суд неодноразово вказував на те, що керування транспортним засобом водієм, який підозрюється в тому, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння, створює реальну небезпеку, яка може призвести до тяжких наслідків.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що у рішенні по справі "О`Галлоран та Франціє проти Сполученого Королівства" від 29.06.2007 року Європейський суд з прав людини постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що особливості правового регулювання дорожнього руху передбачають певні дії водія транспортного засобу у конкретних дорожніх ситуаціях за яких водій зобов`язаний зупинити рух транспортного засобу з метою забезпечення безпеки дорожнього руху, що не повинно розцінюватись як припинення ним керування транспортним засобом, оскільки керування транспортним засобом за своїм правовим змістом полягає у наявності реальної можливості контролювати рух транспортного засобу.

Про наявність такої можливості може свідчити отримання доступу до керування транспортним засобом, зокрема безпосереднє перебування на місці, яке передбачено для здійснення керування транспортним засобом, здійснення сукупності дій, які стосуються оцінки технічного стану транспортного засобу та вибір подальших керівних дій щодо використання транспортного засобу та їх реалізація.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що суд першої інстанції в обґрунтування доведеності вини ОСОБА_1 послався на пояснення свідка ОСОБА_2 від 15.10.2023 , який пояснив, що бачив, як 15.10.2023 біля 22.00 в с.Збора по вул.Центральній Калуського району рухався автомобіль Мерседес Бенц, якого зупинили працівники поліції, за кермом якого знаходився старший чоловік віком біля 65 років. Під час зупинки автомобіля він почав переміщуватись з водійського сидіння на заднє пасажирське. Після зупинки автомобіля працівниками поліції було встановлено особу , а саме - ОСОБА_1 , від нього було чути запах алкоголю. На пропозицію пройти медичний огляд той відмовився, мотивуючи тим, що він не керував транспортним засобом (а.с.4)

Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до правової позиції, яку висловлено Верховним Судом у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 серпня 2023 року (провадження № 13-47зво22, судова справа № 208/712/19) положення КУпАП не містять заборони використовувати у судовому рішенні письмові пояснення, надані службовій особі правоохоронного органу.

Апеляційний суд неодноразово вказував на необхідність, у відповідності до принципу безпосередності дослідження доказів, приймати певні заходи для забезпечення можливості перевірки письмових пояснень свідків шляхом їх допиту в судовому засіданні.

Зокрема, під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, з метою перевірки доводів апеляційної скарги, судом приймались заходи щодо можливості допиту в судовому засіданні свідка ОСОБА_2 та поліцейського СРПП Калуського РВП, сержанта ОСОБА_3 . Однак, допитати вищевказаних осіб виявилось неможливим, оскільки свідок ОСОБА_2 є військовослужбовцем та перебуває у зоні бойових дій, а поліцейський СРПП Калуського РВП, сержанта ОСОБА_3 направлений у відрядження на Схід України.

Разом з тим, сторона захисту не наполягала на допиті вищевказаних свідків в суді і апеляційному суду не були надані дані, які вказують на необхідність допиту вищевказаних свідків в судовому засіданні апеляційної інстанції.

Зокрема, суду не надані дані, які свідчать про те, що вищевказані свідки могли надати суду показання на користь сторони захисту, які не будуть відповідати письмовим показанням, що містяться в матеріалах справи та які спростують правильність висновків суду.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами по справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку посадова особа встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статті 251 КУпАП відеофіксація є одним із доказів в справі про адміністративне правопорушення, тому з метою всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин справи в їх сукупності, судом апеляційної інстанції були досліджені відеозаписи з нагрудних відеокамер (відеореєстраторів) інспекторів патрульної поліції.

Судом апеляційної інстанції були досліджені відеозаписи з нагрудних відеокамер (відеореєстраторів) інспекторів патрульної поліції, які долучені до протоколу про адміністративне правопорушення.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав відеозаписи належним та допустимим доказом, оскільки вони отримані у встановленому законом порядку та дозволяє повно і всебічно встановити обставини вчиненого адміністративного правопорушення.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що вищевказані відеозаписи було зроблено з нагрудних відеокамер (відеореєстраторів) інспекторів патрульної поліції, які приймали участь у складанні протоколу про адміністративне правопорушення.

Наявні у матеріалах справи відеозаписи мають достатньо високу інформативність, позбавлені упередження і суб`єктивного ставлення, мають безсторонній характер, що вимагає від суду ретельного та уважного дослідження вищевказаного доказу у сукупності із іншими доказами по справі.

Відеозапис розпочинається з моменту, коли поліцейський робить зауваження ОСОБА_1 стосовно того, що останній намагався пересісти з місця водія транспортного засобу на пасажирське місце. При цьому, на відеозапису зафіксовано, що в салоні транспортного засобу на пасажирському сидінні справа від водія перебуває чоловік, який користується мобільним телефоном, а позаду водія на пасажирському сидінні перебувають дві жінки. На запитання поліцейського: «Куда перелазите?», з водійського місця виходить ОСОБА_1 та каже, що він не перелазить. Однак, в подальшому ОСОБА_1 звертається до пасажира та каже йому: «Сідай, покажи, що їхав» Останній ховає телефон та починає пересідати на місце водія транспортного засобу, однак поліцейський вимагає припинити ці дії. На прохання працівників показати посвідчення водія, ОСОБА_1 каже, що він не має посвідчення, бо він не їхав за кермом. Поліцейський пропонують ОСОБА_1 пройти огляд за допомогою Драгера на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки, оскільки від нього сильний запах алкоголю з порожнини рота, а також пропонують йому проїхати в медичний заклад. ОСОБА_1 погоджується пройти огляд на стан сп`яніння на місці за допомогою Драгера але відмовився їхати в медичний заклад. Поліцейський пропонує ОСОБА_1 розпакувати трубочку від Драгера, на що останній відмовляється. Поліцейський розпаковує трубочку в присутності ОСОБА_1 та пропонує продути Драгер. ОСОБА_1 , знову відмовляється від проходження огляду та каже: « Чого я маю продувати… Я пішохід… Ви зупинили пішого пенсіонера … Я не керував… Він їхав збоку…Я їхав збоку … Покажіть мені на камері …Ви взяли мене збоку і говорите, що я керував »

Поліцейський вказав, що є свідок, який був в службовому автомобілі, військовослужбовець, не працівник поліції, і не зацікавлена особа, і бачив, що саме він керував транспортним засобом. Поліцейський роз`яснивши візьмемо від нього пояснення, які є доказом того що ви керували. ОСОБА_1 стверджував, що не відмовляється проходити огляд, бо чинним законодавством не передбачено проходження огляду пасажирами.

Поліцейський вказав, що такі дії ОСОБА_4 розцінюються як відмова від проходження огляду на стан сп`яніння. ОСОБА_1 повідомлено, що стосовно нього буде складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст. 130 КУпАП. ОСОБА_1 роз`яснені права та обов`язки передбачені ст. 63 КУ та ст. 268 КУпАП.

Відеозаписом зафіксовано ознайомлення ОСОБА_1 зі змістом протоколу про адміністративне правопорушення. ОСОБА_1 написав в протоколі свої пояснення та розписався в протоколі.

Так, зафіксовані відеозаписом обставини, які були здійснені поліцейським за допомогою нагрудного відео реєстратора, безумовно стосуються вчиненого правопорушення, що надає можливість повно та об`єктивно дослідити їх, детально відновити послідовність подій та конкретизувати поведінку поліцейських та особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.

Дані відеозапису повністю узгоджуються із письмовими поясненнями свідка ОСОБА_2 та містять дані про реальне існування вказаного свідка на місці події.

Зокрема, суд першої інстанції доволі детально проаналізував дані відеозапису та обґрунтував свій висновок про те, що дані відеозапису дозволяють встановити, що саме ОСОБА_1 керував транспортним засобом.

Зі змісту відеозаписів з нагрудних відеокамер (відеореєстраторів) інспекторів патрульної поліції вбачається, що саме водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом та відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку.

Зі змісту доводів апеляційної скарги та доводів сторони захисту вбачається, що ОСОБА_1 та його захисник адвокат Онофришин В.О. вважають, що рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 30.11.2023 року було встановлено, що 15.10.2023 року в с.Збора Калуського району Івано-Франківської області ОСОБА_1 не керував транспортним засобом Мерседес Бенц 108 з номерним знаком НОМЕР_1 .

Апеляційний суд вважає вищевказані доводи безпідставними, оскільки вони суперечать змісту вищевказаного судового рішення.

Так, факти, установлені в прийнятих раніше судових рішеннях, мають для суду преюдиційний характер. Преюдиційність означає обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі, для суду при розгляді інших справ.

Разом з тим, вищевказаним рішенням суду було задоволено позов ОСОБА_1 до Головного управлення національної поліції в Івано-Франківській області та скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії БАА№978350 від 15 жовтня 2023 року про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.126 КУпАП.

Зі змісту мотивувальної частини судового рішення вбачається, що суд першої інстанції прийшов до висновку про недоведеність вчинення правопорушення, передбаченого ч.1 ст.126 КУпАП, яке полягало в тому, що останній не пред`явив посвідчення водія.

Таким чином, вищевказаним рішенням не встановлено, що ОСОБА_1 15.10.2023 року о 22.00 год. в с.Збора Калуського району Івано-Франківської області не керував транспортним засобом Мерседес Бенц 108 з номерним знаком НОМЕР_1 , а встановлено, що під час судового розгляду не було доведено правомірність притягнення останнього до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.126 КУпАП.

Таким чином, сукупність досліджених судом доказів, поза розумним сумнівом, свідчить про те, що ОСОБА_1 , будучи водієм транспортного засобу, відмовився від проходження у встановленому законом порядку огляду на стан сп`яніння, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Апеляційний суд вважає, що адміністративне стягнення обране судом в мінімальних межах ч.1 ст.130 КУпАП відповідає вимогам ст.23 КУпАП, відповідно до якої адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення та запобігання вчиненню нових правопорушень самим правопорушником та іншими особами.

Разом з тим, вчинене ОСОБА_1 адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП, за своїм характером є грубим суспільно небезпечним проступком у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху та створює підвищену небезпеку для самого водія та інших учасників дорожнього руху і може призвести до тяжких непоправних наслідків.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що притягнення до адміністративної відповідальності водіїв, які керують транспортним засобом у стані сп`яніння пов`язано із необхідністю створення безпечних умов для учасників дорожнього руху, збереження життя і здоров`я громадян.

Підвищення ефективності впливу на дисципліну учасників дорожнього руху забезпечується чітким визначенням правових санкцій за вчинення такого правопорушення.

Зокрема, встановлена законодавцем санкція за ч.1 ст. 130 КУпАП, якою передбачена відповідальність за керування транспортним засобом у стані сп`яніння, не передбачає призначення іншого стягнення ніж те, яке застосовано судом першої інстанції до правопорушника.

При цьому, апеляційний суд виходить з того, що при визначенні стягнення необхідно враховувати його виховну дію, оскільки покарання, повинно бути направлено не тільки на забезпечення виправлення правопорушника та попередження вчинення ним нових правопорушень, а також повинно бути спрямовано на попередження вчинення правопорушень іншими особами.

Застосовуючи справедливе стягнення за вчинене правопорушення, суд таким чином констатує, що відповідні діяння є суспільно небезпечними та за їх вчинення настають певні негативні наслідки.

Апеляційний суд вважає, що обране судом адміністративне стягнення відповідає вимогам ст.23 КУпАП, відповідно до якої адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення та запобігання вчиненню нових правопорушень самим правопорушником та іншими особами.

Суд першої інстанції, враховуючи характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь її вини, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, призначив ОСОБА_1 справедливе стягнення, яке відповідає вимогам закону.

Керуючись ст. 294 КУпАП,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 17 січня 2024 року щодо ОСОБА_1 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення.

Суддя Івано-Франківського

апеляційного суду О.П. Васильєв