Номер провадження 3/523/416/24
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" травня 2024 р. м. Одеса

Суддя Суворовського районного суду м. Одеси Мурманова І.М., розглянувши матеріали справи про адміністративне правопорушення, що надійшли з Полку Управління патрульної поліції в Одеській області, про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване місце проживання згідно довідки ВПО: АДРЕСА_2 , тимчасово не працюючого, інваліда ІІІ групи з дитинства

за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД № 533246 складеного 28.07.2023 року за обставинами того, що 28.07.2023 року о 02 год. 20 хв., громадянин ОСОБА_1 здійснював керування транспортним засобом ВАЗ 21063 по вул. Ак. Сахарова в м. Одесі в стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан сп`яніння зі згоди водія було проведено у встановленому законом порядку з застосуванням приладу Drager ARLM 0408, результатами перевірки встановлено - результат позитивний 1,53 ‰, чим порушив п.2.9а Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 р., № 1306.

Пунктом 2.9 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України, від 10.10.2001 р. встановлено, що водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

За керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, відповідальність передбачена ч.1 ст.130 КУпАП.

В судовому засіданні в режимі відеоконференції ОСОБА_1 , якому були роз`яснені права передбачені ст. 268 КУпАП, та захисник ОСОБА_1 адвокат Корнишин Юрій Олексійович зазначили, що є підстави для закриття провадження у справі. Захисник суду пояснив, що ОСОБА_1 здійснював керування автомобілем у стані крайньої необхідності, зазначив, що з цього приводу є низка постанов суду про закриття провадження у справі з підстав крайньої необхідності. Зазначив, що повністю підтримує раніше подане клопотання про закриття провадження у справі, просив врахувати, що ОСОБА_1 є інвалідом ІІІ групи з дитинства та автомобіль йому потрібен, як спосіб пересування.

ОСОБА_1 надав суду письмові пояснення щодо обставин складення протоколу, в яких зазначив, що вимушений був сісти за кермо, скільки донька його племінника просила про допомогу, в квартирі останньої необхідно було терміново перекрити кран з гарячою водою, щоб не допустити затоплення сусідів. При поверненні з місця події був зупинений працівниками поліції, та було складено протокол. Просив провадження закрити, не позбавляти прав керування, врахувати те, що для пересування необхідний автомобіль (а.с.10-11).

Заслухавши пояснення особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, адвоката, який просив провадження закрити, свідків, які надали свої свідчення щодо обставин події, дослідивши матеріалами справи суддя дійшов висновку, що ОСОБА_1 , винний у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Відповідно до положень ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, а також іншими документами. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

В ході розгляду справи за клопотанням захисника були допитані свідки, а саме: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Допитані свідки суду пояснили, що за дзвінком племінниці ОСОБА_1 вимушений був сісти за кермо й поїхати до квартири з метою недопущення затоплення сусідів. Свідки пояснили, що на передодні (ввечері) вживали алкоголь, однак поїздка була вимушена. Свідок ОСОБА_4 зазначила, що ОСОБА_1 діяв в межах крайньої необхідності, при зупинці авто визнав свою вину.

Згідно письмового клопотання захисника ОСОБА_5 останній зазначає, що транспортний засіб, яким керував ОСОБА_1 отримано останнім по причині інвалідності. У зв`язку з комендантською годиною, що унеможливлює виклик таксі та сантехнічного працівника, ОСОБА_1 сів за кермо та поїхав за викликом. Захисник зазначає, що у разі вчинення особою діяння у стані крайньої необхідності така особа не лише звільняється від адміністративної відповідальності, а такі дії взагалі не розглядаються як адміністративне правопорушення, оскільки в діянні не має ознаки вини (постанова ВС від 21.12.2018 року у справі 686/5225/17).

Після зупинки автомобіля ОСОБА_1 повністю визнав свою вину і одразу повідомив поліцейських що діяв у стані крайньої необхідності з вищевикладених підстав.

Зазначив, що відповідно до положення ст. 10, 11 КУпАП адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлюючи протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків. Адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків свої дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відведення або не передбачала можливості таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити.

Представник зазначив, що ОСОБА_1 хоч і було вчинено адміністративне правопорушення, проте останнього не може бути піддано відповідальності, оскільки правопорушення було вчинено в стані крайньої необхідності, тобто своїми діями ОСОБА_1 відвертав настання більшої можливої шкоди власності осіб, які проживають в багатоквартирному будинку, аніж суспільна небезпека від порушення ПДР України, з огляду на виявлений стан алкогольного сп`яніння, про перебування в якому, як і про стан крайньої необхідності ОСОБА_1 повідомив одразу після запинки автомобіля.

На підставі викладеного захисник просить: закрити провадження у справі у зв`язку з вчиненням дії особою в стані крайньої необхідності (а.с.25-30).

Керування транспортним засобом в стані алкогольного чи іншого сп`яніння є найбільш тяжким правопорушенням у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху. Так, водій у стані сп`яніння є загрозою для життя та здоров`я інших учасників дорожнього руху: водіїв, пішоходів, велосипедистів, а також і для самого себе та власності третіх осіб.

Відповідно до ст.17 КУпАП особа, яка діяла в стані крайньої необхідності, необхідної оборони або яка була в стані неосудності, не підлягає адміністративній відповідальності.

Згідно ст. 18 КУпАП не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла, бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

Отже, положеннями КУпАП передбачено можливість звільнення особи від адміністративної відповідальності у випадках, коли вчинені нею дії, які мають ознаки правопорушення і за які КУпАП передбачена відповідальність, вчинені у стані крайньої необхідності.

Разом з цим, у даній справі факт вчинення правопорушення у стані крайньої необхідності не встановлений. Суд критично оцінює твердження свідків, які були допитані в судовому засіданні щодо наявності факту крайньої необхідності, оскільки самі лише твердження та пояснення близьких родичів не можуть слугувати достатніми доказами щодо наявності факту.

Так, в постанові від 21 грудня 2018 року в справі № 686/5225/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зауважив, що у разі вчинення особою діяння у стані крайньої необхідності така особа не лише звільняється від адміністративної відповідальності, а такі дії взагалі не розглядаються як адміністративне правопорушення, оскільки в діянні немає ознаки вини.

Інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства.

Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам.

Однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.

Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.

З даного приводу суддею не встановлено та матеріали справи не містять в собі доказів на підтвердження факту крайньої необхідності згідно яких можливо було встановити розмір шкоди, яка б могла бути заподіяна. Крім іншого, згідно письмової заяви (а.с.10), ОСОБА_1 зазначає, що знає, як важко відновлювати пошкоджене майно, що на думку судді носить характер припущення. Також, в даній заяві зазначено «…при поверненні з місця пригоди мене зупинила поліція».

Таким чином, суддею з особистої письмової заяви ОСОБА_1 встановлено, що факт правопорушення відбувся після усунення проблеми, тобто після події крайньої необхідності, коли останній вже їхав до дому.

Слід зазначити, що в матеріалах справи на підтвердження факту крайньої необхідності відсутні будь-якій належні та допустимі докази на підтвердження даного крайнього стану, відсутні докази щодо дзвінка, часу такого дзвінка тощо.

В рішенні по справі «О' Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 року, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати (далі Суд) постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі. За правовим полем України, зокрема п.2.9а Правил дорожнього руху, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України 10.10.2001 року з подальшими змінами, ст.130 КУпАП водіям забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння.

Таким чином, ОСОБА_1 реалізував своє право володіти та керувати автомобілем, тим самим погодився нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі згідно встановлених норм закону держави Україна.

Правопорушення, вчинене ОСОБА_1 є умисною, суспільно небезпечною дією, зважаючи на конкретні обставини справи, а тому зазначені в клопотанні обставини не можуть вважатись такими, що є підставою для закриття справи у зв`язку з вчинення дій особою в стані крайньої необхідності.

А тому, розглянувши клопотання про закриття провадження у справі, суддя вважає, що у його задоволенні слід відмовити, оскільки правопорушення, яке вчинене ОСОБА_1 є грубим порушенням Правил дорожнього руху України, що може суттєво впливати не тільки на можливість адекватно керувати транспортним засобом, а також, стосується безпеки інших учасників дорожнього руху.

Суддею критично оцінюються твердження викладені в клопотання захисника щодо того, що ОСОБА_1 своїми діями відвернув настання більшої можливої шкоди власності осіб, які проживають в багатоквартирному будинку, аніж суспільна небезпека від вчиненого правопорушення. На думку судді, дані твердження є суб`єктивними, не доведеними, та не підтвердженні розміром ймовірної можливої шкоди.

У відповідності до рішення ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерії доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту.

Оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, суддя визнає доведеним належними та допустимими доказами вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, а саме: керування транспортним засобом особою в стані алкогольного сп`яніння.

Враховуючи встановлені фактичні обставини даного адміністративного провадження, які підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, які досліджені судом, суддя дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_1 у вчиненні ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, доведена «поза розумним сумнівом», тому в його діях наявний склад вказаного правопорушення.

Відповідно до ст.23 КУпАП, метою адміністративного стягнення є виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, а також запобігання вчинення нових правопорушень.

При накладенні стягнення суддя враховує ступінь суспільної небезпеки правопорушення, особу правопорушника, ступінь його вини, майновий стан, а також те, що умисні дії правопорушника були направлені на порушення безпеки руху з використанням джерела підвищеної небезпеки. Враховуючи викладене та з метою подальшого запобігання правопорушень з боку ОСОБА_1 , суддя вважає, що необхідним і достатнім стягненням для правопорушника є накладення штрафу з позбавленням права керування всіма видами транспортних засобів строком на 1 (один) рік.

Відповідно до п.5 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», у разі ухвалення судом постанови про накладення адміністративного стягнення, сплачується судовий збір у розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Керуючись ст.ст. 23, 27, 33, 40-1, 130, 221, 283, 284, 301 КУпАП, ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», суддя

ПОСТАНОВИВ:

За вчинення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, застосувати адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі 17 000 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

Cтягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь держави судовий збір в розмірі 536 грн. 80 коп. за наступними платіжними реквізитами: отримувач коштів: ГУК в Од.обл./Суворовський р-н/22030101; Код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37607526; Банк отримувача Казначейство України (ЕАП); Рахунок отримувача UА0015759, Код класифікації доходів бюджету - 22030101.

Вважати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , позбавленим права керування транспортними засобами з дня вилучення посвідчення водія.

У разі несплати штрафу у вищезазначений строк постанова про накладення штрафу надсилається для примусового виконання до відділу державної виконавчої служби.

У порядку примусового виконання постанови про стягнення штрафу за вчинення адміністративного правопорушення стягується подвійний розмір штрафу, а також витрати на облік вчиненого правопорушення.

Постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга подається до відповідного апеляційного суду через місцевий суд, який виніс постанову.

Суддя: