Номер провадження: 33/813/380/24
Головуючий у першій інстанції Борщов І.О.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.01.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі судді - Комлевої О.С.,

з участю:

секретаря судового засідання Виходець А.В.

потерпілої особи ОСОБА_1 ,

адвоката Заліпаєва Юрія Валерійовича, представника потерпілої особи - Мединської Інни Миколаївни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, а також апеляційну скаргу адвоката Заліпаєва Юрія Валерійовича, представника потерпілої особи - Мединської Інни Миколаївни на постанову Київського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2023 року,-

в с т а н о в и в:

Короткий зміст оскаржуваної постанови суду першої інстанції.

Постановою Київського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2023 року провадження по справі про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП щодо ОСОБА_2 закрито у зв`язку із закінченням строку для її притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП.

Вимоги наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів стосовно строку на апеляційне оскарження

На вищевказану постанову суду 03 листопада 2023 року адвокат Заліпаєв Ю.В., представник потерпілої - Мединської І.М. подав апеляційну скаргу, в якій просив постанову суду скасувати та прийняти нову постанову, якою визнати винною ОСОБА_2 в правопорушенні передбаченого ст. 124 КУпАП.

Одночасно апелянт звернувся до суду з клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження в якому ставить питання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови, посилаючись на те, що постанова суду винесена без участі потерпілої, яка взагалі не була визначена як учасник судового провадження. З матеріалами справи представник потерпілої ознайомився лише 25 жовтня 2023 року.

Вимоги наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В обґрунтування апеляційної скарги адвокат Заліпаєв Ю.В., представник потерпілої - Мединської І.М. посилається на те, що в оскаржуваній постанові суд першої інстанції не ставить під сумнів факт того, що дії ОСОБА_2 були кваліфіковані інспектором поліції за ст. 124 КУпАП, однак не встановив вини даної особи, а лише закрив провадження за нереабілітуючою підставою.

Суд першої інстанції зазначив: «Закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за закінченням строків накладення адміністративного стягнення не є перешкодою для встановлення в інших процедурах винуватості особи або її невинуватості» однак, саме в рамках даного провадження суд повинен був встановити винність особи, оскільки це прямо передбачено ст.280 КУпАП.

Крім цього, звернув увагу суду, що правоохоронні органи вчасно передали протокол про адміністративне порушення стосовно ОСОБА_2 який був складений інспектором поліції 22.06.2023 та надійшов до канцелярії суду 04.07.2023.

Матеріали правоохоронних органів не містили недоліків та були достатніми для притягнення винної особи до відповідальності, а тому апелянт не погоджується з твердженнями суду першої інстанції з приводу того, що недоліки не були усунуті, у зв`язку з чим, пропущення строку для притягнення особи до відповідальності сталося внаслідок судового розгляду.

Що стосується порушення процесуального права апелянт зазначає, що потерпілу особу не було повідомлено про судове засідання, не викликано до суду, у зв`язку з чим вона була позбавлена права на участь в судовому засіданні, подання доказів та можливості надати будь-які заперечення з приводу правової позиції представника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Крім цього, потерпіла особа взагалі не була визначена судом як учасник судового провадження.

Дані обставини свідчать про порушення права потерпілої особи на справедливий суд.

Висновки за результатами розгляду клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження

Дослідивши клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови та матеріали справи, заслухавши пояснення потерпілої ОСОБА_1 , а також її захисника,апеляційний суд дійшов висновку про задоволення клопотання за таких підстав.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право звернення до суду. Проте, право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, тому, що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Відповідно до приписів ст. 294 КУпАП, постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу.

Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо особа не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

З матеріалів справи вбачається, що оскаржувану постанову було ухвалено судом першої інстанції 18 вересня 2023 року без присутності ОСОБА_1 , копію повного тексту адвокат Заліпаєв Ю.В., представник потерпілої - Мединської І.М. отримав 25 жовтня 2023 року, що підтверджується розпискою (а.с.65), після чого 03 листопада 2023 року звернувся з апеляційною скаргою та з клопотанням про поновлення строку.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку про те, що стороною фактично було дотримано з моменту отримання постанови десятиденний строк на оскарження, тому апеляційний суд вважає за необхідне поновити строк на апеляційне оскарження та забезпечити ОСОБА_1 право на доступ до правосуддя.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

В судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилася особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 , була сповіщена шляхом направлення судової повістки на електронну адресу яка є в матеріалах справи (а.с.88).

Будь-яких клопотань від ОСОБА_2 до апеляційного суду не надходило.

Апеляційний суд вважає, що на стадії апеляційного перегляду оскарженого рішення, судом були створені всі умови для реалізації права особи на доступ до правосуддя, та приймаючи до уваги те, що ОСОБА_2 будучи повідомленою про дату та час розгляду скарги в апеляційному суді, не з`явилися, не надали доказів поважності причин неприбуття в судове засідання, суд вважає, що справа підлягає розгляду за її відсутності.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.

В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Вивчивши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення потерпілої ОСОБА_1 , а також її захисника, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а постанова суду підлягає залишенню без змін, виходячи з наступного.

При розгляді питання про притягнення до адміністративної відповідальності необхідно забезпечити оптимальний баланс між дотриманням прав і свобод особи, яка притягується до відповідальності, та загальним (публічним) інтересом, який передбачає ефективний захист особистості, суспільства і держави від адміністративних правопорушень.

Будь-яке адміністративне правопорушення та санкції за його скоєння повинні бути чітко визначені в законі таким чином, щоб виходячи з його тексту - у випадку необхідності за допомогою тлумачення, що надано судам, - кожен міг передбачити адміністративно - правові наслідки своїх дій або бездіяльності.

В противному випадку може мати місце суперечна правозастосовна практика, яка послаблює гарантії державного захисту прав, свобод і законних інтересів громадян від свавільного адміністративного примусу.

Вимоги, які пред`являються до правового регулювання відповідальності за адміністративне правопорушення, в повній мірі розповсюджуються і на строки давності притягнення до адміністративної відповідальності, що являють собою встановлені законодавством про адміністративні правопорушення періоди, за закінченням яких особи, які здійснили адміністративне правопорушення, не можуть бути притягнуті до адміністративної відповідальності через закінчення строків давності, що є однією із підстав, яка виключає провадження у справі або тягне за собою його закриття.

За змістом частини 2 статті 38 КУпАП стягнення за адміністративне правопорушення, що відноситься до компетенції судів загальної юрисдикції, може бути накладено не пізніш як через три місяці з дня вчинення правопорушення.

Пункт 7 статті 247 КУпАП містить правило, згідно із яким провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у випадку закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу.

Розглядаючи питання щодо строку давності в адміністративному провадженні в контексті частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського Суду з прав людини, суд апеляційної інстанції звертає увагу на наступне.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі: Конвенція) «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи судом …, який … становить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення…».

Поняття «кримінальне обвинувачення» має «автономне» значення, котре не залежить від класифікації, що застосовується у внутрішньо-правових системах Держав-учасниць ( справа «Блохін проти Росії», рішення від 23.03.2016 року, п. 179; Адольф проти Австрії, п.30,).

До кримінально-процесуального аспекту статті 6 Конвенції належать адміністративні правопорушення правил, які караються штрафами, обмеженням водійських прав, такими, як зняття балів, або призупинення чи скасування водійських прав (справи Луц проти Німеччини, п. 182, Шмауцер проти Австрії, Ігор Паскарі проти Республіки Молдова, п. п. 20-23).

Тому, стаття 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення щодо порушення дорожнього руху, яке спричинило пошкодження транспортних засобів, та, яке тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення права керування транспортними засобами на строк від шести місяців до одного року в контексті ст.6 Конвенції належить до кримінально-процесуального аспекту.

Стаття 6 пункт 1 Конвенції застосовується протягом усього провадження, метою якого є встановлення обґрунтованості «кримінального обвинувачення» включно зі стадією проголошення судового рішення.

Загалом гарантії статті 6 пункту 1 Конвенції застосовуються до апеляційного оскарження, коли ця інстанція є завершальною стадією відповідного провадження і його результат може бути вирішальним для притягнутих до відповідальності осіб.

Правове регулювання прав та свобод людини за національним законом полягає у створенні необхідних умов, якими слід забезпечити невідворотність адміністративної відповідальності.

В той же час має бути забезпечений справедливий баланс між загальним (публічним) інтересом невідворотності адміністративної відповідальності та дотриманням прав і свобод людини щодо строку давності про притягнення її до відповідальності.

Європейський Суд з прав людини у своїй прецедентній практиці, в тому числі у справах "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства" та ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» визначив строк давності як передбачене законом право порушника уникнути від переслідування або притягнення до суду за закінченням певного строку після скоєння правопорушення. Строки давності, які характерні для національних правових систем держав-учасниць, відповідають кільком цілям, в числі яких забезпечення правової визначеності та остаточності, попередження порушень прав обвинувачених, які могли б бути зменшені, якби судам доводилося розглядати їхні справи на основі доказів, що могли бути неповними за спливом часу (ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії», рішення від 20 вересня 2011 року, п. 570 та "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства", рішення від 22 жовтня 1996 року, п.51).

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення від 22 червня 2023 року серія ААД №506233, 09 червня 2023 року близько о 13:44 годині водій ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом Audi Q5, державний знак НОМЕР_1 , рухаючись по проспекту Небесної Сотні в м. Одеса, напроти буд.3-А, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу в порушення вимог п.п.2.3.б, 18.1 Правил дорожнього руху України, не надала перевагу в русі пішохіду ОСОБА_1 , яка перетинала проїжджу частину дороги по пішохідному перехрестю, внаслідок чого допустила наїзд на неї.

Дії ОСОБА_2 інспектором поліції були кваліфіковані за ст.124 КпАП України.

Отже, судом встановлено, що ДТП відбулася 09 червня 2023 року, протокол про вчинення ОСОБА_2 адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, був складений 22 березня 2023 року. Постановою від 18 вересня 2023 року суд закрив відносно ОСОБА_2 провадження по адміністративній справі у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строків передбачених ст. 38 КУпАП, а саме сплив трьохмісячний строк давності, встановлений національним законом для притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Встановивши межі для адміністративного переслідування, Держава захищає особу, яка підозрюється в здійсненні адміністративного правопорушення від необмеженого в часі публічного переслідування, що не погоджується з повагою до гідності особистості та права на особисту недоторканність.

Строк давності надає право правопорушнику уникнути переслідування за закінченням певного строку після скоєння правопорушення.

Наявність строку давності забезпечує правову визначеність та остаточність, попередження порушення прав, які могли б бути зменшені, якби судам доводилося розглядати їхні справи на основі доказів, що могли бути неповними за спливом часу.

Встановлення вини особи за спливом строку давності при притягненні до адміністративної відповідальності.

Відповідно до статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Стаття 6 пункту 2 Конвенції забезпечує «право вважатися невинуватим доти, доки вину не буде доведено в законному порядку».

Мета та наміри Конвенції як інструменту захисту людини вимагає, щоб її положення тлумачилися та застосовувалися таким чином, щоб її гарантії були практичними та ефективними ( див. справа «Soering проти Сполученого Королівства», рішення від 7 липня 1989 року, п. 87).

Суд в своїх прецедентних рішеннях зазначив, що практичність та ефективність гарантій при тлумаченні та застосуванні положень Конвенції стосується і права, закріпленого в статті 6 пункту 2 Конвенції - презумпції невинуватості (див. справи «Allen проти Сполученого Королівства», рішення від 12 липня 2013 року п.п.92-93, «Allenet de Ribemont проти Франції», рішення від 10 лютого 1995 року, п. 35).

Презумпція невинуватості, яка розглядається як процесуальна гарантія в контексті самого кримінального провадження, накладає вимоги щодо, зокрема, тягаря доведення, правових презумпції факту і права.

За загальним правилом ст.9 КУпАП наявність складу правопорушення є необхідною підставою для адміністративної відповідальності.

Частиною першої ст. 9 КУпАП передбачено, що особа підлягає адміністративній відповідальності лише за те правопорушення, відносно якого встановлена вина.

Відсутність вини в скоєнні адміністративного правопорушення за зазначеною нормою закону виключає провадження у справі про адміністративне правопорушення.

Проаналізувавши норми національного закону та, враховуючи конвенційні положення стосовно строків давності, суд апеляційної інстанції, використовуючи право, надане судам загальної юрисдикції тлумачити зазначені норми для цілей подолання суперечної правозастосовної практики, яка послабляє гарантії державного захисту прав, свобод і законних інтересів громадян від свавільного адміністративного примусу, дійшов до наступного висновку.

Строк давності не тільки забезпечує правову визначеність та остаточність судового рішення, попередження порушень прав осіб, які притягуються до адміністративної відповідальності, але й надає законне право порушнику уникнути переслідування або притягнення до суду за закінченням певного строку після скоєння правопорушення, в даному випадку - притягнення до адміністративної відповідальності особи, яка підозрюється в здійсненні адміністративного правопорушення, за закінченням строку давності, що передбачений національним законом - частиною 2 статті 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Стаття 6 пункту 2 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод забезпечує «право вважатися невинуватим доти, доки вину не буде доведено в законному порядку».

Висновок суду про наявність вини за межами строку давності притягнення до адміністративної відповідальності буде порушенням презумпції невинуватості та права на справедливий суд за статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод .

Даний висновок не виключає права сторін на звернення до суду загальної юрисдикції в порядку цивільного провадження в межах строків позовної давності, що передбачено Цивільним Кодексом України, з вимогами про відшкодування шкоди, заподіяної транспортним засобом, в наслідок ДТП.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга адвоката Заліпаєва Ю.В., представника потерпілої - Мединської І.М. є необґрунтованою та не підлягає задоволенню, а постанова районного суду, в свою чергу, є законною та обґрунтованою, у зв`язку із чим відсутні підстави для її скасування або зміни.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, апеляційний суд, -

постановив:

Клопотання адвоката Заліпаєва Юрія Валерійовича, представника потерпілої особи - Мединської Інни Миколаївни про поновлення строку на апеляційне оскарження задовольнити.

Поновити адвокату Заліпаєву Юрію Валерійовичу, представнику потерпілої особи - Мединської Інни Миколаївни строк на апеляційне оскарження постанови Київського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2023 року.

Апеляційну скаргу адвоката Заліпаєва Юрія Валерійовича, представника потерпілої особи - Мединської Інни Миколаївни залишити без задоволення.

Постанову Київського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню в касаційному порядку на підлягає.

Суддя Одеського апеляційного суду О.С. Комлева