Справа№464/8369/23
пр.№ 3/464/44/24
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.01.2024 року м.Львів

Суддя Сихівського районного суду м. Львова Бойко О.М., з участю особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , розглянувши справу про адміністративне правопорушення, відносно

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою АДРЕСА_1 ,-

за ч.1 ст.130 КУпАП, -

в с т а н о в и в:

з протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що ОСОБА_1 30.11.2023 року о 16.25 год. по вул. Панаса Мирного, 11 у м.Львові керувала автомобілем марки «BMW», д.н.з. НОМЕР_1 , з ознаками алкогольного сп`яніння, від проходження огляду для встановлення стану сп`яніння відмовилась, чим порушила п.2.5 ПДР України.

ОСОБА_1 при розгляді справи вину у вказаному правопорушенні не визнала та пояснила, що 30.11.2023 року о 16.25 год. керувала автомобілем по вул. Панаса Мирного, 11 у м. Львові, де її зупинили працівники поліції, повідомивши, що її автомобіль ніби-то причетний до ДТП, хоча до жодної такої події вона не була причетна. В ході розмови зазначили про те, що в неї наявні ознаки алкогольного сп`яніння, а тому треба пройти тест для визначення стану сп`яніння. На зазначене вона пояснила, що алкоголю не вживала та не відмовляється від проходження огляду на місці, лише просила час для того щоб на місце зупинки приїхав її захисник- адвокат, оскільки зупинили її вперше і вона не знала як себе в такій ситуації поводити. Її адвокат телефоном повідомив, що він вже виїхав на місце зупинки і вона просила його зачекати задля дотримання її прав при прохоженні цієї процедури. Однак, незважаючи на те, що її адвокат уже їхав, працівники поліції почали складати протокол про відмову від огляду, хоча вона їм стверджувала, що від такого вона не відмовляється. Просить закрити провадження у справі, оскільки у стані сп`яніння вона не перебувала та від огляду не відмовлялась.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, приходжу до висновку, що провадження у справі про адміністративне правопорушення слід закрити з наступних підстав.

Частиною 1 статті 130 КУпАП передбачена відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Порядок проведення такого огляду визначений ст.266 КУпАП та положеннями Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, яка затверджена Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1452/735 від 09.11.2015р.

Відповідно до положень зазначених нормативних актів огляд на стан сп`яніння проводиться поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом. У разі відмови водія транспортного засобу від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу або його незгоди з результатами огляду, проведеного поліцейським, такий огляд проводиться в найближчому закладі охорони здоров`я, якому надано право на його проведення (ч.3 ст.266 КУпАП, п.7 р.І Інструкції). Поліцейський забезпечує проведення огляду водія транспортного засобу в закладі охорони здоров`я не пізніше ніж протягом двох годин з моменту виявлення відповідних підстав (п.9 р.ІІ Інструкції).

Виходячи із вищезазначених положень відмова від проходження медичного огляду на місці зумовлює необхідність забезпечення працівниками поліції такого огляду в медичному закладі, і лише в разі відмови особи і від огляду в медичному закладі буде наявним склад діяння передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, оскільки саме такий порядок проходження медичного огляду встановлений ст.266 КУпАП.

Як вбачається із оглянутого в судовому засіданні відеозапису заперечення щодо проходження огляду ОСОБА_1 не висловлювала, навпаки стверджувала, що пройде такий огляд, зазначаючи про необхідність дочекатись захисника, який уже їде на місце зупинки. Із вказаного відеозапису також вбачається, що зупинка ОСОБА_1 мала місце о 16.25 год., а складення матеріалів про відмову від огляду розпочато о 16.45 год., при цьому, ОСОБА_1 жодного разу не ствердила про відмову від огляду. Також із відеозапису не вбачається роз`яснення ОСОБА_1 процедури огляду, зокрема, можливості прохоження такого у медичному закладі. Крім того, із відеозапису вбачається, що захисник Ковчалії Т.О. таки прибув на місце зупинки, що свідчить, що остання не зловживала процесуальними правами, а мала дійсний намір скористатись правовою допомогою. З огляду на зазначене, а також те, що проходження огляду має бути забезпечено в межах двох годин з моменту виявлення підстав для проходження огляду, а на час складення матеріалів минуло не більше 20 хвилин з часу зупинки, суд вважає, що клопотання ОСОБА_1 про отримання правової допомоги не може розцінюватись як її відмова від огляду.

У розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), притягнення особи до адміністративної відповідальності розцінюється як «кримінальне обвинувачення», оскільки адміністративні правопорушення мають ознаки, притаманні «кримінальному обвинуваченню» у значенні ст. 6 Конвенції.

Згідно ч. 2 ст. 6 Конвенції, кожен обвинувачений у вчиненні правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Стаття 6 Конвенції також встановлює загальні гарантії щодо справедливого судового розгляду при вирішені спору, пов`язаного з правами та обов`язками цивільного характеру, а також при визначенні обґрунтованості будь-якого висунутого особі кримінального обвинувачення, частина друга та третя статті 6 закріплюють гарантії особам при обвинувачені при вчиненні кримінального правопорушення.

Разом з тим, розглядаючи справи про адміністративні правопорушення, виходячи з прецедентної практики ЄСПЛ, суддя враховує те, що хоч і за національним законом особа притягується до адміністративної відповідальності, їй фактично пред`явлено «кримінальне обвинувачення» в його автономному розумінні ЄСПЛ, яке повинно тлумачитися в світлі трьох критеріїв, а саме з урахуванням кваліфікації розгляду з точки зору внутрішньодержавного законодавства, його сутності і характеру, суворості потенційного покарання.

Так, Європейський суд з прав людини поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, на провадження у справах про адміністративні правопорушення. Зокрема, у справі «Лучанінова проти України» (рішення від 09.06.2011 р., заява N 16347/02) провадження у справі про адміністративне правопорушення ЄСПЛ розцінив як кримінальне для цілей застосування Конвенції «з огляду на загальний характер законодавчого положення, яке порушила заявниця, а також профілактичну та каральну мету стягнень, передбачених цим положенням».

Процес у справі про адміністративне правопорушення цілком ув`язаний з вищезазначеними презумпціями процесу кримінального, оскільки Європейський суд уже визнавав кримінально-правовий характер норм українського законодавства, якими передбачена відповідальність за адміністративні правопорушення.

Отже, адміністративне стягнення у виді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами, мають каральний і стримуючий характер.

Водночас, розмір штрафу в даній категорії справ (справи про адміністративні правопорушення) інколи перевищує розмір штрафів визначених санкцією окремих статей Кримінального кодексу України.

Таким чином, адміністративне правопорушення передбачене ч. 1 статті 130 КУпАП може бути віднесене до «кримінального обвинувачення», в розумінні статті 6 Конвенції, із поширенням відповідних гарантій щодо справедливого судового розгляду.

Принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що особа відносно якої складено протокол вчинив правопорушення, яке йому ставиться у провину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні (в даному випадку на відповідних особах органів поліції), і будь який сумнів має тлумачитись на користь особи стосовно якої вирішується питання про притягнення до відповідальності.

Відповідно до положень статті 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинене і вчинене саме особою стосовно якої складено протокол про правопорушення.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення (в даному випадку інспектора поліції) має пояснювати усі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії відображеній у протоколі, як суть правопорушення.

Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення (в даному випадку працівники патрульної поліції), був спростований фактами, встановленими на підставі належних та допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною у інкримінованих діях.

Один з основних принципів забезпечення вирішення спорів у публічно-правовій сфері, зокрема, між суб`єктом приватного права і суб`єктом владних повноважень, передбачає, що останній зобов`язаний забезпечити доведення в суді правомірності свого рішення, дії або бездіяльності, оскільки, в протилежному випадку, презюмується, що вони є протиправними.

Вирішуючи питання щодо належності, допустимості та достатності доказів на підтвердження вини особи у вчиненні інкримінованого адміністративного правопорушення, необхідно врахувати те, що суд не може самостійно та з власної ініціативи відшукувати докази на користь обвинувачення (в даному випадку для доведення вини), оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).

Виходячи з положень ст.8, ст.62 Конституції України, дотримання принципу верховенства права є однією із засад існування демократичного суспільства. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь

Відповідно до ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

У якості доказів у даній справі суду надано лише протокол про адміністративне правопорушення та відеозапис, аналіз якому надано вище і такий беззаперечено не доводить факту відмови ОСОБА_1 від огляду.

Щодо протоколу то такий сам по собі не може бути визнаний належним доказом у даній справі в розумінні статті 251 КУпАП, оскільки за своєю правовою природою він не є самостійним беззаперечним доказом, а обставини викладені у ньому повинні бути перевірені за допомогою інших доказів, які б підтверджували вину особи, яка притягується до адміністративної відповідальності і не викликали сумніви у суду.

Отже, з цього випливає, що протокол про адміністративне правопорушення, за відсутності інших даних не може свідчити про вину особи в тому чи іншому діянні, оскільки не являє собою імперативного факту доведеності вини особи, тобто не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту».

Відповідно до ч.2 ст.251 КУпАП обов`язок збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складення протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст.255 КУпАП.

Враховуючи вище наведені обставини, вважаю, що до проколу на надані достатні та беззаперечні докази, які б свідчили про наявність усіх ознак об`єктивної сторони правопорушення в діях ОСОБА_1 , а саме її відмови від огляду у встановленому порядку, а тому провадження в справі слід закрити, у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення відповідно до п.1 ст.247 КУпАП.

На підставі ст.247 КУпАП та керуючись ст.ст. 283, 284, 289 КУпАП,-

п о с т а н о в и в :

провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст. 130 КУпАП - закрити у зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення до Львівського апеляційного суду через Сихівський районний суд м.Львова. Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Суддя Бойко О.М.