КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 33/824/4098/2024
Категорія: ч. 1 ст. 130 КУпАП
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12 серпня 2024 року м. Київ
В С Т А Н О В И Л А:
Главою 21 КУпАП визначені особи, які беруть участь у провадженні в справі про адміністративне правопорушення.
Зокрема представником у провадженні, може бути адвокат потерпілого за приписами ст. 270 КУпАП.
Представляти інтереси особи, яка притягається до адміністративної відповідальності може тільки захисник за змістом ст.ст. 268, 271 КУпАП, повноваження якого підтверджуються у тому числі і витягом з договору про надання правової допомоги.

Між тим, зі справи за протоколом про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_2 слідує, що захист його інтересів здійснював адвокат Харченко С.В. на підставі Договору № 75/23 від 23.10.2023 (а.с. 12, 13, 14-16, 17, 18).
Що стосується адвоката Самарець А.М. то нею лише доданий ордер, в якому є посилання на договір № 2203/23-а від 22.03.2023 (а.с. 113), що не може беззастережно свідчити щодо представлення інтересів ОСОБА_2 щодо досліджуваних подій 23.09.2023 в порядку КУпАП, тим більше у Верховному Суді, де оскарження вказаної категорії справ - законом не передбачено.
Однак, оскільки заява адвоката Самарець А.М. була допущена до розгляду місцевим судом, суд апеляційної інстанції не повертає апеляційну скаргу адвокату з підстав ненадання адвокатом Самарець А.М. її повноважень у даному провадженні щодо здійснення захисту інтересів особи, яка притягнута до адміністративної відповідальності - ОСОБА_2 .
Як слідує з апеляційної скарги адвоката Самарець А.М., обґрунтовуючи вимоги щодо необхідності розгляду судом апеляційної інстанції її апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції від 16.07.2024, якою відмовлено у задоволенні клопотання про перегляд за нововиявленими обставинами постанови суду від 17.11.2023 стосовно ОСОБА_2 , вона послалася на:
- ч.ч. 1, 2 ст. 55 Конституції України (ч. 2 ст. 55 Конституції України за офіційним тлумаченням Рішенням Конституційного Суду України від 25.12.1997 № 9-зп), п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України, згідно з якими кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, яке не може бути обмежене на підставі ст. 64 Конституції України, що знайшло відображення у Рішенні Конституційного Суду України від 16.11.2000 № 13-рп/2000 щодо того, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України, зокрема, не можуть бути обмежені у будь-який спосіб права і свободи людини і громадянина, передбачені ст.ст. 55, 59, 63 Конституції України та у Рішеннях від 11.12.2007 № 11-рп/2007 (абз. другий, третій пп. 3.1 п. 3 мотивувальної частини); від 27.01.2010 № 3-рп/2010 (абз. другий, третій пп. 3.1 п. 3 мотивувальної частини); від 28.04.2010 № 12-рп/2010 (абз. третій пп. 2.1 п. 2 мотивувальної частини); від 08.07.2010 № 18-рп/2010 (абз. перший, другий пп. 2.1 п. 2 мотивувальної частини); від 02.11.2011 № 13-рп/2011 (абз. перший пп. 3.2 п. 3 мотивувальної частини); від 22.04.2014 № 4-рп/2014 (абз. перший пп. 2.2 п. 2 мотивувальної частини), норми яких корелюють з положеннями, які з метою захисту прав людини визначені в міжнародно-правових документах (п.п. а, b п. 3 ст. 2 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року; п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року) і вказують на зобов`язання держав-учасниць забезпечити у національному законодавстві кожному ефективний засіб правового захисту від порушення його прав особами, які здійснювали свої офіційні повноваження, а крім того щодо можливості апеляційного оскарження судового рішення в усіх випадках, крім тих, коли закон містять пряму заборону на таке оскарження (Рішення від 27.01.2010 № 3-рп/2010 (абзац другий пп. 3.2 п. 3 мотивувальної частини); від 28.04.2010 № 12-рп/2010 (абзац другий пп. 2.2 п. 2 мотивувальної частини); від 08.07.2010 № 18-рп/2010 (абзац четвертий пп. 2.1 п. 2 мотивувальної частини); від 02.11.2011 № 13- рп/2011 (абзац третій пп. 3.3 п. 3 мотивувальної частини); від 25.04.2012 № 11-рп/2012 (абзаци третій, четвертий пп. 3.2 п. 3 мотивувальної частини); від 29.08.2012 № 16-рп/2012 (абзац четвертий пп. 5.1 п. 5 мотивувальної частини); від 22.04.2014 № 4-рп/2014 (абзац четвертий пп. 2.2 п. 2 мотивувальної частини);
- ч. 2 ст. 294 КУпАП, в якій не міститься прямої заборони оскарження конкретних видів постанов, які суддя постановляє у справі про адміністративне правопорушення, а також не наведено види постанов, що можуть бути оскаржені в апеляційному порядку.
Як далі викладено в апеляційній скарзі, право на перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами належно не врегульовано КУпАП, як і не передбачено положеннями КУпАП прямої заборони перегляду постанов за нововиявленими обставинами, а тому, оскільки на провадження у справах про адміністративне правопорушення ЄСПЛ у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод розповсюджує критерії, встановлені для кримінального судочинства, з точки зору суду ненадання особі можливості для користування гарантіями, встановленим кримінально-процесуальним законом (в даному випадку - правом на оскарження судового рішення за нововиявленими обставинами) призведе до порушення права особи на справедливий суд, що є неприпустимим.
Тобто, адвокат Самарець А.М. стверджує, що до будь-якого рішення, що ухвалено в порядку КУпАП, можуть застосовуватися положення іншого закону, зокрема - кримінального процесуального (далі - КПК України).
З огляду на викладене, як вказує адвокат Самарець А.М., реалізація права на судовий захист шляхом подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами у даній справі підлягає регулюванню за аналогією закону, відтак подана апеляційна скарга про перегляд постанови за нововиявленими обставинами на думку заявниці - підлягає прийняттю до розгляду.
Так,постановою Солом`янського районного суду міста Києва від 17.11.2023 за участю захисника ОСОБА_3 , ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та на нього за цим законом накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1.000 (одна тисяча) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17.000 (сімнадцять тисяч) гривень, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік за те, що він 23.09.2023, о 22 год. 50 хв., по пр. Повітрофлотський у м. Києві, керуючи транспортним засобом Smart City, д.н.з. НОМЕР_1 , з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: характерний запах алкоголю з порожнини рота, поведінка, що не відповідає обстановці, почервоніле обличчя, відмовився пройти огляд на стан сп`яніння у встановленому законом порядку ОСОБА_2 , чим порушив п. 2.5 Правил дорожнього руху України, за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП (а.с. 32-33).

Постановою Київського апеляційного суду від 01.02.2024 залишено без задоволення апеляційну скаргу захисника Харченка С.В., подану в інтересах ОСОБА_2 , а постанову Солом`янського районного суду міста Києва від 17.11.2023 про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП - без змін (а.с. 47-51).
Заява адвоката Самарець А.М. в інтересах ОСОБА_2 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Солом`янського районного суду міста Києва від 17.11.2023 щодо останнього залишена без задоволення постановою Солом`янського районного суду міста Києва від 16.07.2024.
Не погоджуючись з ухваленим рішенням, адвокат Самарець А.М. подала апеляційну скаргу.
Досліджуючи доводи адвоката Самарець А.М. про те, що до будь-якого провадження в порядку КУпАП можна застосовувати процедуру, що визначена КПК України, не є переконливими з огляду на те, що ЄСПЛ у своїх рішенням неодноразово наголошував на тому, що конвенційні поняття кримінальне обвинувачення, кримінальне правопорушення мають саме автономне значення, а не загальне для всіх проваджень.
Тобто, ЄСПЛ щоразу, відповідно до сформованих критеріїв, самостійно визначає, чи належить те або інше діяння до кримінального правопорушення, чи не належить.
У практиці ЄСПЛ, на підставі яких установлюється, чи має застосовуватися кримінальний аспект ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), є:
1) юридична кваліфікація діяння в національному законодавстві (тобто з`ясування того, як кваліфікують діяння в національному праві: кримінальне правопорушення (злочин), адміністративне правопорушення, дисциплінарне тощо);
2) природа правопорушення;
3) характер і суворість (ступінь тяжкості) покарання, що його може бути застосовано до особи (рішення у справі Engel and others v. The Netherlands від 08.06.1976 (заяви №№ 5100/71; 5101/71; 5102/71; 5354/72; 5370/72), § 82, § 83) (далі - критерії Енгеля).
При цьому перший критерій є лише початковим і не має визначального значення. Водночас, другий та третій критерії є вирішальними для з`ясування того, чи підпадає діяння під кримінальне правопорушення в розумінні Конвенції.
Для застосування ст. 6 Конвенції в кримінальній ділянці достатньо, щоб правопорушення за своїм характером вважалось кримінальним з погляду Конвенції або щоб за вчинене правопорушення до особи було застосовано покарання, яке за своїм характером і ступенем суворості належало в цілому до кримінальної ділянки (рішення у справі Lutz v. Germany від 25.08.1987 (заява № 9912/82), § 55).
Крім того ЄСПЛ, розглядаючи справи проти України, визнавав визначені в Кодексі адміністративні правопорушення кримінальними як на підставі природи (характеру) правопорушення, так і характеру й суворості (ступеня тяжкості) адміністративного стягнення.
Останнє, насамперед, стосується значних за розміром штрафів та адміністративного арешту.
Дійсно в законодавстві України бракує розмежування кримінальних та адміністративних правопорушень на підставі чітких критеріїв; накладення певних адміністративних стягнень за вчинення адміністративних правопорушень, зокрема значних за розміром штрафів, адміністративного арешту, має не лише превентивну мету, а й каральну, яка є характерною для кримінального покарання, а не адміністративного стягнення.
На потребу в розмежуванні на законодавчому рівні злочинів, адміністративних та дисциплінарних правопорушень за чіткими критеріями, звернув увагу законодавця і Конституційний Суд України в рішенні № 5-р(ІІ)/2021 від 21.07.2021 у справі № 3-173/2018(1186/18,77/19), оскільки це безпосередньо випливає з припису п. 22 ч. 1 ст. 92 Конституції України та зобов`язань України як держави-учасниці Конвенції.
Конституційний Суд України, розглядаючи цю справу, дійшов висновку, що проблема чинного законодавства про адміністративні правопорушення лежить не в площині процесуального обмеження права на касаційне оскарження постанов суду апеляційної інстанції у справах про адміністративні правопорушення (оскільки за своєю сутністю таке обмеження загалом є допустимим та не спричиняє порушення права на судовий захист), а в унормуванні в законодавстві про адміністративні правопорушення великої кількості правопорушень, які за своєю природою або характером і ступенем суворості стягнення належать до кримінальних правопорушень.
Розв`язання зазначеного питання, на думку Конституційного Суду України, має бути здійснено Верховною Радою України системно та невідкладно. Парламентові слід забезпечити законодавче регулювання цього питання таким чином, щоб адміністративні правопорушення було відмежовано від кримінальних на підставі чітких критеріїв, зокрема, з огляду на відмінність природи адміністративних та кримінальних правопорушень, характеру й суворості санкції, що її може бути застосовано до правопорушника за вчинення відповідно адміністративного або кримінального правопорушення.
Водночас, Конституційний Суд України дійшов висновку, що за приписами ст. 294 КУпАП встановлено апеляційний перегляд у разі оскарження постанови судді у справах про адміністративне правопорушення, в рамках чого можливим є як розгляд суті справи, так і виправлення допущених судом нижчої інстанції процесуальних помилок, тобто забезпечення перевірки як законності застосування адміністративних санкцій (стягнень), так і суті справи.
Отже, законодавець, унормовуючи в ст. 294 КУпАП питання інстанційного перегляду/оскарження постанови судді у справах про адміністративні правопорушення, керуючись приписами п. 14 ч. 1 ст. 92, п. 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України та свободою розсуду в рамках широкого простору обдумування, забезпечив право на апеляційний перегляд справ про адміністративні правопорушення, проте не встановив права на касаційне оскарження судового рішення в цих справах.
Оскільки ж було забезпечено право на судовий розгляд справ суддею суду першої інстанції та на повний перегляд цих справ судом апеляційної інстанції, Конституційний Суд України констатує, що застосування припису ч. 10 ст. 294 КУпАП не призводить до порушення такої засади судочинства, як забезпечення у визначених законом випадках права на касаційне оскарження судового рішення, права на судовий захист, а отже, цей припис узгоджується з принципом верховенства права (правовладдя), а тому Конституційний Суд України визнав таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), припис ч. 10 ст. 294 КУпАП, оскільки він не суперечить ч. 1 ст. 8, ч.ч. 1, 2 ст. 55, п. 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України.
Відповідно до ч. 2 ст. 7 КУпАП, провадження у справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
На підставі положень ч. 10 ст. 294 КУпАП, постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Водночас, главою 24-1 КУпАП передбачено перегляд постанови по справі про адміністративне правопорушення у разі встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов?язань при вирішенні справи судом.
Іншого порядку перегляду судових рішень у справах про адміністративні правопорушення, в тому числі за нововиявленими обставинами - дійсно чинним КУпАП не передбачено.
Проте, виходячи з того, що на ОСОБА_2 постановою місцевого суду 17.11.2023, що залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 01.02.2024 накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1.000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17.000 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік, його можна вважати співмірним з кримінальним покаранням у змісті рішень ЄСПЛ, до якого може бути застосована процедура, передбачена кримінальним процесуальним законом.
Приписами ст. 459 КПК України, на які посилається адвокат Самарець А.М. у своїй заяві, дійсно передбачені підстави для здійснення кримінального провадження за нововиявленими обставинами.

Проте, навіть і в заяві адвоката Самарець А.М. не має посилань на нововиявлені обставини у змісті ч. 2 ст. 459 КПК України, якими визнаються:
1) штучне створення або підроблення доказів, неправильність перекладу висновку і пояснень експерта, завідомо неправдиві показання свідка, потерпілого, підозрюваного, обвинуваченого, на яких ґрунтується вирок;
Пункт 2 частини другої статті 459 виключено на підставі Закону № 2147-VIII від 03.10.2017\
3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення вироку чи постановлення ухвали, що належить переглянути;
4) інші обставини, які не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення і які самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку чи ухвали, що належить переглянути.
Пункт 4 частини другої статті 459 в редакції Законів № 2136-VIII від 13.07.2017, № 2147-VIII від 03.10.2017\
Пункт 5 частини другої статті 459 виключено на підставі Закону № 2147-VIII від 03.10.2017.
Нововиявленими обставинами у змісті цього закону є встановлені розслідуванням або вироком суду, що набрав законної сили, юридичні факти, що перебувають в органічному зв`язку з елементами предмета доказування у провадженні і спростовують через їх невідомість і істотність висновки, які містяться у судовому рішенні/постанові, що набрала законної сили, як ті, що не відповідають об`єктивній дійсності.
Нововиявлені обставини характеризуються такими ознаками як:
- невідомість їх суду з причин, які від нього не залежать;
- істотність цих обставин для справи;
- наявність нововиявлених обставин в об`єктивній дійсності до постановлення судового рішення;
- неможливість обліку цих обставин під час провадження в справі і ухвалення постанов у зв`язку з тим, що вони не відомі суду;
- відкриття нових обставин тільки після набрання постанови законної сили.
Отже, обов`язковою умовою розгляду справи за нововиявленими обставинами є те, що обставини, які наводяться як привід для відновлення провадження, мають бути абсолютно новими, раніше не відомими учасникам провадження за належного використання ними своїх процесуальних прав та обов`язків і суду.
Відновленню провадження за такими нововиявленими обставинами обов`язково має передувати притягнення до кримінальної відповідальності і засудження осіб, винних у зловживанні своїми повноваженнями під час провадження.

У даному ж провадженні за протоколом про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_2 виконано положення ст. 13 Конвенції щодо права особи на ефективний засіб юридичного захисту, оскільки в суді першої 17.11.2023 брав участь у розгляді справи захисник Харченко С.В., а в суді апеляційної інстанції - як захисник Харченко С.В., так і ОСОБА_2 .
Аналізуючи ж зміст заяви адвоката Самарець А.М. про перегляд справи за нововиявленими обставинами слід дійти висновку, що вона фактично вдалася до аналізу доказів, що вже були предметом розгляду судів першої та апеляційної інстанції щодо притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП за обставин 23.09.2023.
Водночас, не можна не послатися на те, що ОСОБА_2 у поданому до суду адміністративному позові не спростовував обставин того, що 23.09.2023 він під час керування транспортним засобом Smart City, д.н.з. НОМЕР_1 , по пр-ту Повітрофлотський, 94-А, рухався в середній полосі руху (не лівій, та не правій), коли його обігнали у крайній лівій полосі для руху працівники поліції, що рухалися на службовому автомобілі, які через декілька кілометрів зупинили автомобіль під його керуванням, після чого, як випливає з матеріалів справи за протоколом про адміністративне правопорушення серії ААД № 044799 від 23.09.2023, розпочалася процедура огляду водія на стан сп`яніння, і як обставини керування ОСОБА_2 транспортним засобом у будь-якій смузі руху з пристебнутим чи ні ременем безпеки можуть вплинути на встановлені обставини перебування його після зупинення транспортного засобом з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: характерний запах алкоголю з порожнини рота, поведінка, що не відповідає обстановці, почервоніле обличчя, та його відмову у проходженні огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку в порушенні п. 2.5 Правил дорожнього руху України, за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП.
А тому, обставини скасування постанови серії ЕАТ № 7799451 від 23.09.2023 про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП не можуть бути нововиявленими, що вплинуть на правильність рішення за протоколом про адміністративне правопорушення серії ААД № 044799 від 23.09.2023 про визнання ОСОБА_2 винуватим за ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Отже, слід дійти висновку, що в апеляційній скарзі на постанову Солом`янського районного суду міста Києва від 16.07.2024 про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд справи про адміністративне правопорушення за нововиявленими обставинами стосовно ОСОБА_2 , адвокат Самарець А.М. фактично ставить питання про повторне апеляційне провадження, що порушує загальні принципи судочинства, зокрема принцип правової визначеності, який знайшов своє відображення у рішенні Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 (№ 3236/03) у справі Пономарьов проти України, згідно якого жодна з сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов?язково рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її рішення.
Не є такими, що за будь-яких обставин можна визнати прийнятними вимоги апеляційної скарги захисника щодо скасування лише постанови місцевого суду від 17.11.2023 стосовно ОСОБА_2 , без вказівки щодо долі рішення Київського апеляційного суду в даному провадженні від 01.02.2024.
Керуючись ст. 294 КУпАП, -
П О С Т А Н О В И Л А:
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Суддя Київського апеляційного суду Г.О.Балацька