Доповідач: Подолюк В. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 серпня 2024 року місто Луцьк

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Волинського апеляційного суду Подолюк В.А., за участю ОСОБА_1 , його захисника - адвоката Бакаєвича А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 на постанову судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 серпня 2024 року,

ВСТАНОВИВ:

Вказаною постановою судді ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , одруженого, який має на утриманні двох неповнолітніх дітей, працюючого водієм в АТП «Луцьк», визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст.122-4, ст.124 КУпАП, та на підставі ч.2 ст.36 КУпАП накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 200 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 3400 грн.

Також з ОСОБА_1 в дохід держави стягнуто 605 грн. 60 коп. судового збору.

Так, ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за те, що:

- він 28 червня 2024 року о 07 год. 05 хв., керуючи транспортним засобом марки «RENAULT AFR112», державний номерний знак НОМЕР_1 в м.Луцьку по вул.Конякіна, 39, не був уважним за кермом, не стежив за дорожньою обстановкою, не виконав вимогу дорожнього знаку 2.2 «Проїзд без зупинки заборонено», внаслідок чого здійснив наїзд на шлагбаум, який змінював положення (опускався) і в результаті чого шлагбаум зазнав механічних пошкоджень;

- разом з тим, він же будучи причетним до вказаної ДТП, залишив місце пригоди.

Такими діями ОСОБА_1 порушив п.п.2.3 (б), 8.4 (б), 2.10 (а) ПДР України і такі кваліфіковано за ст.122-4, ст.124 КУпАП.

Не погоджуючись із такою постановою судді, особа, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій вважає її незаконною в частині притягнення до відповідальності за ст.122-4 КУпАП. Зазначає про те, що факту ДТП він не заперечує. Суд першої інстанції визнаючи його винним за ст.122-4 КУпАП, не в повній мірі врахував обставини, які змусили його залишити місце ДТП. Так, не враховано того, що він у той день виконував ре йс по маршруту Луцьк-Світязь, де в автобусі перебували пасажири, які поспішали до м.Ковель, оскільки в них там була пересадка на потяг. Тому з метою виконання своїх зобов`язань як перевізника він змушений був поїхати у рейс не дочекавшись працівників поліції. Однак, перед тим як поїхати він залишив свої анкетні дані та номер телефону контролеру АС №1 ОСОБА_2 та запевнив останнього, що по приїзду до м.Луцька відшкодує усі витрати за пошкоджений шлагбаум, що фактично і було зроблено. Такі його пояснення в судовому засіданні підтвердив ОСОБА_2 , який допитувався в якості свідка. Це свідчить про те, що у нього не було умислу на умисне залишення місця ДТП з метою уникнення адміністративної відповідальності, оскільки це було пов`язано лише із службовою необхідністю пов`язаною з виконанням договору перевезення пасажирів. Тому вважає, що в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст.122-4 КУпАП. Проте, суд першої інстанції такі обставини проігнорував та визнав його винним за ст.122-4 КУпАП та наклав стягнення за санкцією цієї статті. Посилаючись на наведене, апелянт просить скасувати оскаржувану постанову, а провадження у даній справі в частині ст.122-4 КУпАП, - закрити на підставі п.1 ст.247 КУпАП. Постановити нову постанову та визнати його винним лише за ст.124 КУпАП.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши ОСОБА_1 та його захисника - адвоката Бакаєвича А.В., які апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Як вбачається з апеляційної скарги, постанова судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08.08.2024 в частині факту вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, апелянтом не оскаржується, а тому в силу ч.7 ст.294 КУпАП перегляду в апеляційному порядку в цій частині не підлягає.

Водночас, апелянт не погоджується з цим судовим рішенням в частині, що стосується адміністративного правопорушення, передбаченого ст.122-4 КУпАП, оскільки вважає його необґрунтованим і незаконним. Просить скасувати судове рішення в цій частині та закрити провадження у справі на підставі п.1 ст.247 КУпАП.

Такі доводи апелянта частково знайшли своє підтвердження з огляду на таке.

Відповідно до ст.245 КУпАП завданням провадження у справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Згідно із ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Разом з тим, Пленум Верховного Суду України в абз.3, 5 п.24 своєї постанови №14 від 23.12.2005«Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» роз`яснив, що при розгляді справ зазначеної категорії необхідно з`ясовувати всі обставини, перелічені у ст.ст.247 і 280 КУпАП, у тому числі шляхом допиту свідків та призначення експертиз. Зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим ст.ст.283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

На думку апеляційного суду вказаних вимог закону при розгляді справи в частині правопорушення за ст.122-4 КУпАП суд першої інстанції не дотримався, а тому вищевказаний висновок суду є передчасним і не відповідає вимогам ст.280 КУпАП.

Постанова судді в оскаржуваній її частині підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі, як це передбачено п.2 ч.8 ст.294 КУпАП з наступних підстав.

Так, із протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД №878771 від 03.07.2024 вбачається, що ОСОБА_1 ставиться у провину порушення п.2.10 (а) ПРД України, за що передбачена адміністративна відповідальність ст.122-4 КУпАП. Тобто, зазначено, що ОСОБА_1 залишив місце ДТП, до якої був причетний.

В судовому засіданні ОСОБА_1 надав пояснення про те, що він не заперечує факту ДТП, визнає повністю винуватість у ній, а також те, що залишив місце події до приїзду працівників поліції. Водночас, вказує про те, що залишаючи місце події він жодним чином не ходів ухилитись від адміністративної відповідальності. З цього приводу пояснив про те, що він надає послуги перевезення пасажирів та у той день рухався з по маршруту «Луцьк-Пансіонат «Шацькі озера», а в автобусі перебувало до 30 пасажирів, половина з яких поспішали, оскільки в м.Ковелі мали пересісти на інший транспортний засіб та рухатись за межі України. Після того, як він зачепив шлагбаум, то вийшов з транспортного засобу, пояснив контролеру ОСОБА_2 про те, що поспішає і домовився з ним, що по поверненню з рейсу в м.Луцьк повністю відшкодує витрати на ремонт пошкодженого ним шлагбауму. Також пояснив, що у той час будь-якого іншого транспортного засобу, який би вмістив ту кількість пасажирів, яка перебувала у нього в автобусі для їх перевезення, не було. Тому домовившись про відшкодування матеріальних збитків, які завдав, залишив місце події та вирушив по маршруту «Луцьк-Пансіонат «Шацькі озера». Окрім того, пояснив, що по поверненню в м.Луцьк він повністю відшкодував матеріальну шкоду за пошкоджений ним шлагбаум.

Такі його пояснення щодо перевезення пасажирів фактично підтверджено доказами, які містяться в матеріалах справи, а саме: розкладом руху автобусів «Луцьк-Пансіонат «Шацькі озера»; дорожнім листом від 28.06.2024; відомістю продажу квитків.

Нормами ст.17 КУпАП визначено, що особа, яка діяла в стані крайньої необхідності, необхідної оборони або яка була в стані неосудності, не підлягає адміністративній відповідальності.

Не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода (ст.18 КУпАП).

Крайня необхідність - це випадок зіткнення двох інтересів, які рівною мірою охороняються законом, і при якій заради збереження більш важливого інтересу, заподіюється шкода меншому інтересові.

Крайню необхідність можна визнати правомірною лише при наступних обставинах (ознаках): небезпека не може бути усунена іншим шляхом, окрім як заподіяння шкоди, тобто крайня необхідність є єдиним засобом захисту від небезпечних дій; при крайній необхідності шкода завдається не джерелу небезпеки, а інтересам третіх осіб; шкода, яка заподіюється при крайній необхідності, повинна бути меншою, ніж та, яка попереджена.

У разі вчинення особою діяння у стані крайньої необхідності така особа не лише звільняється від адміністративної відповідальності, а такі дії взагалі не розглядаються як адміністративне правопорушення, оскільки в діянні немає ознаки вини.

Інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства.

Однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.

Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема, не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.

Положеннями КУпАП передбачено можливість звільнення від адміністративної відповідальності у випадках, коли вчинені дії, які мають ознаки правопорушення і за які КУпАП передбачена відповідальність, вчинені у стані крайньої необхідності.

Отже, приймається до уваги та визнається таким, що має важливе значення при вирішенні даної справи те, що ОСОБА_1 діяв виключно у вимушеній ситуації, а саме в стані крайньої необхідності, а також ураховується те, що така дія була вчинена ним виключно в умовах крайньої необхідності задля усунення порушення прав пасажирів, яких він перевозив і, які могли не встигнути на пересадку в інший транспортний засіб для подальшої поїздки за межі України, і це фактично не могло бути усунено іншим шляхом з урахуванням відсутності іншого автобуса, який міг би вмістити ту кількість пасажирів, яку переводив ОСОБА_1 .

Очевидно, що у цьому конкретному випадку, заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена, а доказів того, що водієм була завдана шкода будь-яким іншим учасникам дорожнього руху, немає.

Тобто, ОСОБА_1 в даному випадку діяв у стані крайньої необхідності, а тому у відповідності до ст.17 КУпАП, не може нести адміністративної відповідальності за дії, які поставлені йому у вину.

Пунктом 4 ст.247 КУпАП передбачено, що провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у випадку вчинення дії особою в стані крайньої необхідності.

За таких обставин, постанову судді першої інстанції в частині, що стосується визнання винним ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.122-4 КУпАП та накладення стягнення за нею не можна визнати законною й обґрунтованою, у зв`язку з чим вона в цій частині підлягає скасуванню, а провадження у справі, - закриттю на підставі п.4 ст.247 КУпАП.

У зв`язку з цим, з постанови судді слід виключити посилання про накладення адміністративного стягнення на підставі ст.36 КУпАП.

В іншій частині постанову судді, а саме, що стосується визнання винним ОСОБА_1 за ст.124 КУпАП, накладення на нього адміністративного стягнення за санкцією цієї статті (850 грн.), а також щодо стягнення судового збору (605,60 грн.), - слід залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.247, 294 КУпАП,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 серпня 2024 року щодо ОСОБА_1 в частині визнання його винним за ст.122-4 КУпАП та накладення адміністративного стягнення за санкцією цієї статті, скасувати, а провадження у справі в цій частині, - закрити на підставі п.4 ст.247 КУпАП у зв`язку із вчиненням дій в стані крайньої необхідності.

Виключити з постанови судді посилання про накладення адміністративного стягнення на підставі ст.36 КУпАП.

В іншій частині постанову судді в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Волинського

апеляційного суду В.А. Подолюк