Справа № 166/1121/24 Провадження №33/802/593/24 Головуючий у 1 інстанції:Свистун О. М.
Доповідач: Подолюк В. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 серпня 2024 року місто Луцьк

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Волинського апеляційного суду Подолюк В.А., розглянувши апеляційну скаргу особи, щодо якої складено протокол ОСОБА_1 на постанову судді Ратнівського районного суду Волинської області від 08 серпня 2024 року, якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, непрацюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст.130 КУпАП,

В С Т А Н О В И В:

Вказаною постановою судді ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 2000 (двох тисяч) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 40 800 (сорок тисяч вісімсот) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 5 (п`ять) років без оплатного вилучення транспортного засобу.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в розмірі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 (шістдесят) копійок.

ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за те, що він будучи притягнутий до відповідальності за ч.5 ст.126 КУпАП згідно із постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 травня 2023, повторно протягом року, а саме 23 червня 2024 року о 14 год. 25 хв. на автодорозі М-19 Доманове-Ковель на блокпості №26 Ковельського району Волинської області керував автомобілем "Mitsubishi Pajero Wagon", д.н.з. НОМЕР_1 , будучи особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, оскільки посвідчення водія відповідної категорії не отримував, а також будучи особою, яка позбавлена права керування транспортними засобами на підставі постанови Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04.05.2023, чим порушив п. 2.1а ПДР України, за що передбачена відповідальність ч. 5 ст. 126 КУпАП.

Не погодившись із таким судовим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій вважає його необґрунтованим та незаконним. Вказує, що фактично, дію щодо керування транспортним засобом "Mitsubishi Pajero Wagon", д.н.з. НОМЕР_1 він здійснював в стані крайньої необхідності, оскільки його батькові через пережиті ним захворювання, про які він повідомляв місцевий суд, слало раптово погано, а тому останній не міг ним керувати. Звертає увагу суду, що у даній ситуації виникла дійсна та реальна, а не уявна, загроза тому, що його батькові стане ще більш погано, так як на той момент в останнього були відсутні лікарські засоби, які зменшували вплив на стан його здоров`я, а тому для забезпечення життя та здоров`я його батька він вирішив здійснити керування транспортним засобом з метою прибуття додому, де були наявні саме такі лікарські засоби, які були потрібні його батькові. Зазначає, що небезпека для життя та здоров`я його батька не могла бути усунута іншими діями як тільки дією щодо керування транспортним засобом.

З огляду на вищевикладене, простить оскаржуване рішення щодо нього в даній справі скасувати, а справу про адміністративне правопорушення, передбачене ч.5 ст. 126 КУпАП щодо нього закрити на підставі п.4 ст. 247 КУпАП.

ОСОБА_1 будучи належним чином повідомленим про час, дату та місце розгляду справи телефонограмою (а.с.34) в судове засідання 30.08.2024 року не з`явився, і при цьому жодних заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не подавав.

Враховуючи вищенаведене та беручи до уваги положення ст.268 КУпАП, апеляційний суд вважає, що справу можливо розглядати у відсутності ОСОБА_1 .

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи про адміністративне правопорушення, доходжу до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно ст. 245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до вимог ст.280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Приписами статей 251, 252 КУпАП визначено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, а також іншими документами.

На думку апеляційного суду, розглянувши вказану справу, суддя суду першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 КУпАП.

Так, диспозицією вказаної частини та статті закону встановлено адміністративну відповідальність за повторне, протягом року, вчинення порушень, таких як: керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом; керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами.

Так, факт вчинення ОСОБА_1 правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 КУпАП, доводиться зібраними матеріалами справи, зокрема:

- протоколом про адміністративне правопорушення серії ААД № 196287 від 23.06.2024 (а.с.2);

- письмовим поясненням ОСОБА_2 від 23.06.2024 (а.с.3);

- письмовим поясненням ОСОБА_1 від 23.06.2024 (а.с.4);

- довідкою відділення поліції № 2 (смт Ратне) Ковельського РУП ГУНП у Волинській області № 9043/51/2/01-2024 від 26.06.2024, відповідно до якої ОСОБА_1 притягувався протягом року до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126, ч. 5 ст. 126, ч.1 ст.122 КУпАП (а.с.5);

- довідкою відділення поліції № 2 (смт Ратне) Ковельського РУП ГУНП у Волинській області № 9244/51/2/01-2024 від 26.06.2024, відповідно до якої ОСОБА_1 посвідчення водія не видавалося (а.с.6);

- копією постанови Волинського апеляційного суду від 30 жовтня 2023 року, якою постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 вересня 2023 року залишено без змін, згідно з якою ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП (а.с.7-8);

- копією постанови Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 травня 2023 року, яка набрала законної сили 17.07.2023, згідно з якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 40800 грн із позбавленням права керування транспортними засобами на строк 5 років без оплатного вилучення транспортного засобу (а.с.11-12);

- відеозаписами з нагрудної боді - камери працівника поліції.

Проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності вважаю, що винність ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому адміністративного правопорушення, є повністю доведеною належними та допустимими доказами в розумінні ст.251 КУпАП, які містяться в матеріалах справи.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції обґрунтовано визнав винним ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 КУпАП, а саме у повторному протягом року керуванні транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, оскільки посвідчення водія відповідної категорії не отримував, а також будучи особою, яка позбавлена права керування транспортними засобами, оскаржувана постанова судді є законною та мотивованою, а накладене на нього стягнення відповідає повністю вимогам ст.ст.23, 33 КУпАП.

Доводи ОСОБА_1 , про те, що адміністративне правопорушення було вчинене в стані крайньої необхідності, що за ст.17 КУпАП є обставиною, яка виключає адміністративну відповідальність, на думку апеляційного суду, не є слушними, оскільки апеляційний суд не розцінює повторне протягом року керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, оскільки посвідчення водія відповідної категорії не отримував, а також будучи особою, яка позбавлена права керування транспортними засобами, як крайню необхідність, при обставинах зазначених апелянтом.

Відповідно до ст.17 КУпАП особа, яка діяла в стані крайньої необхідності, необхідної оборони або яка була в стані неосудності, не підлягає адміністративній відповідальності.

Згідно з приписами ст.18 КУпАП не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто, для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека, за даних обставин, не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

Так, в постанові від 21 грудня 2018 року, в справі № 686/5225/17, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зауважив, що у разі вчинення особою діяння у стані крайньої необхідності така особа не лише звільняється від адміністративної відповідальності, а такі дії взагалі не розглядаються як адміністративне правопорушення, оскільки в діянні немає ознаки вини.

Інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства.

Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам.

Однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто, засобами не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.

Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте, визначальним має бути об`єктивний критерій.

Суд критично відноситься до доводів ОСОБА_1 , що він діяв в стані крайньої необхідності, так як був вимушений керувати транспортним засобом, з огляду на погане самопочуття батька, якому раптово стало погано, а тому для забезпечення життя та здоров`я його батька він вирішив здійснити керування транспортним засобом з метою прибуття додому, де були наявні лікарські засоби, які були потрібні його батькові, оскільки будь яких належних та допустимих доказів апелянтом з цього приводу надано не було.

Більше того, як вбачається з відеозаписів з нагрудної боді - камери працівника поліції ні ОСОБА_1 ні особа, яка знаходилась на передньому пасажирському сидінні (батько ОСОБА_1 ) не висловлювалися проте, що йому (батьку) погано чи йому потрібні ліки, яких він при собі немає, а навпаки роз`яснюючи працівником поліції ОСОБА_1 його права передбачені ст. 268 КУпАП та ст. 63 Конституції України біля транспортного засобу, з якого ОСОБА_1 вийшов, останній (батько ОСОБА_1 ) сідає за кермо вищевказаного транспортного засобу та заводить його.

Отже, зважаючи на конкретні обставини справи, правопорушення, яке вчинив ОСОБА_1 є умисною, суспільно небезпечною дією, а тому, зазначені обставини не можуть вважатись такими, що є підставою для закриття справи - у зв`язку з вчиненням дій особою в стані крайньої необхідності.

Таким чином, вищенаведені та усі інші доводи ОСОБА_1 , які викладені в апеляційній скарзі щодо незаконності судового рішення жодним чином не спростовують наведених вище висновків суду першої інстанції, а на думку апеляційного суду фактично спрямовані на уникнення ОСОБА_1 адміністративної відповідальності за вчинене правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП шляхом закриття провадження у справі.

Законних підстав для скасування оскаржуваного судового рішення та закриття провадження у справі з мотивів яких просить апелянт, апеляційний суд не вбачає.

А тому, постанова судді Ратнівського районного суду Волинської області від 08 серпня 2024 року підлягає залишенню без змін відповідно до п.1 ч.8 ст.294 КУпАП.

На підставі викладеного, керуючись ст.294 КУпАП,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу особи, щодо якої складено протокол ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову судді Ратнівського районного суду Волинської області від 08 серпня 2024 року, щодо нього, без змін.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Копію постанови, у відповідності до ст. 295 КУпАП, протягом трьох днів надіслати особі, щодо якої її винесено.

Суддя

Волинського апеляційного суду В.А. Подолюк