Справа № 474/589/24 Головуючий у першій інстанції Сокол Ф.Г.
Провадження № 33/812/412/24 Доповідач апеляційного суду Лівінський І.В.
Категорія: ч.1 ст.130 , ч. 2 ст. 173-2 КУпАП
П О С Т А Н О В А

іменем України

12 серпня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Лівінського І.В.,

з секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участі захисниці Архипової К.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою

захисниці ОСОБА_1

на постанову Врадіївського районного суду Миколаївської області від 03 липня 2024 року, якою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , визнаний винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 130, частиною 2 статті 173-2 КУпАП, та на нього накладене адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн з позбавленням права керування транспортними засобами на один рік,

у с т а н о в и в :

Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серії ААД № 583371, 24 травня 2024 року о 15 годині 29 хвилин ОСОБА_2 в селищі Врадіївка по вул. Г.Врадіївщини, 86 керував автомобілем марки Mercedes Benz 3500L, державний номерний знак НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме, різкий запах алкоголю з порожнини рота, почервоніння обличчя, хитка хода, не внятна мова. Від проходження огляду на факт вживання алкогольних напоїв на місці зупинки за допомогою алкотеста «драгер» 6810 ОСОБА_2 відмовився, а також проїхати до медичного закладу для проходження медичного огляду на факт вживання алкогольних напоїв також відмовився. Чим порушив вимоги пункту 2.5 Правил дорожнього руху України (далі ПДР), за що відповідальність передбачена частиною 1 статті 130 КУпАП.

Крім того, згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серії ВАД № 196257, 10 червня 2024 року близько 09 години по АДРЕСА_1 за місцем спільного проживання гр. ОСОБА_2 здійснив домашнє насильство психологічного характеру стосовно своєї дружини ОСОБА_3 , а саме, ображав її нецензурною лайкою, погрожував фізичною розправою чим саме міг завдати шкоди її психологічному здоров`ю. ОСОБА_2 притягувався повторно протягом року за частиною 1 статті 173-2 КУпАП, чим вчинив правопорушення, передбачене частиною 2 статті 173-2 КУпАП.

Постановою Врадіївського районного суду Миколаївської області від 12 червня 2024 року справи про адміністративне правопорушення № 474/589/24 та № 474/663/24 щодо вчинення ОСОБА_2 адміністративних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 130 та частиною 2 статті 173-2 КУпАП об`єднані в одну справу, якій присвоєний єдиний унікальний № 474/589/24.

Постановою того ж суду від 03 липня 2024 року ОСОБА_2 визнаний винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 130, частиною 2 статті 173-2 КУпАП, та йому призначене адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн з позбавленням права керування транспортними засобами на один рік, крім того, стягнутий судовий збір у розмірі 605,60 грн.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, захисниця ОСОБА_2 адвокат Архипова К.Г. подала апеляційну скаргу, в якій просить вказану постанову скасувати та постановити нове рішення, яким провадження у справі закрити на підставі пункту 1 частини 1 статті 247 КУпАП за відсутності в діях ОСОБА_2 складу та події адміністративного правопорушення.

Апелянт вважає, що постанова є незаконною та необґрунтованою, прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, без з`ясування фактичних обставин справи та на підставі недопустимих доказів.

Апелянт посилається на те, що не може бути належним доказом по справі наявний протокол про адміністративне правопорушення ААД №583371, оскільки він є нечитабельним та складений нерозбірливим почерком, що робить його зміст не зрозумілим. Враховуючи розбіжності у тексті протоколу з текстом оскаржуваної постанови, на думку апелянта, судом помилково змінено зміст та суть правопорушення, на відміну від того, який викладено у фабулі протоколу унаслідок його нечитабельності, що є неприпустимим. Зі змісту протоколу неможливо встановити обставини адміністративного правопорушення через його написання нерозбірливим почерком.

Так само при формулюванні обвинувачення за частиною 2 статті 173-2 КУпАП суд змінює фабулу протоколу ВАД № 196257 від 10 червня 2024 року та приводить її у відповідність до вимог чинного законодавства. На думку захисниці, суть адміністративного правопорушення у протоколі не викладена, а те що там написано прочитати не можливо та неможливо встановити, які саме обставини чітко описуються працівником поліції, в чому проявлялось сімейне насилля, яку шкоду завдано чи яку могло бути завдано здоров`ю потерпілої.

Захисниця вважає, що неналежним чином долучені до матеріалів адміністративної справи пояснення та заява ОСОБА_4 , як доказ, не відповідають стандартам доказування «поза розумним сумнівом».

Апелянт вказує, що постанова БАД № 601574 від 24 травня 2024 року щодо притягнення ОСОБА_2 до відповідальності за частиною 1 статті 122 КУпАП, яка нібито підтверджує законність зупинки транспортного засобу, не може бути належним доказом по справі, адже складена після протоколу ААД № 583371 від 24 травня 2024 року, в той же час суд каже, що працівники поліції не мали змоги скласти постанову одночасно з протоколом. З таким твердженням сторона захисту не погоджується, на її думку, вказана постанова мала бути складена першою і тільки у такому випадку вона б була належним та допустимим доказом по справі і саме у такому випадку можна було б говорити про наявність законних підстав зупинки транспортного засобу ОСОБА_2 .

На думку захисниці, суд першої інстанції відійшов від позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 15 березня 2019 року у справі № 686/11314/17, відповідно до якої безпідставна зупинка транспортного засобу є незаконною, тому всі подальші вимоги поліції до водія, зокрема й проходження огляду на стан сп`яніння, водій виконувати не зобов`язаний.

Крім того зазначає, що зміст протоколу ААД № 583371 від 24 травня 2024 року та постанова БАД № 601574 від 24 травня 2024 року за статтею 122 КУпАП не доводився до відома ОСОБА_2 , що само по собі є порушенням, через самоусунення ОСОБА_2 . Вважаємо таке спрощення процедури неприпустимим, а самоусунення не передбачено законом підставою для не оголошення обвинувачення порушнику.

Також апелянт вказує, що працівником поліції була порушена процедура проведення огляду, передбачена статтею 266 КУпАП та Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Захисниця вважає, що роз`яснення процедури проходження огляду має бути більш детальнішою, а ніж та яка була проведена. Особливо якщо врахувати, що у цей же момент були вже присутні викликані патрульними працівники ІНФОРМАЦІЯ_2 , що сприйняте ОСОБА_2 як «шанс» на проходження ВЛК на предмет придатності до військової служби.

ОСОБА_2 не було надано працівниками поліції направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану сп`яніння, а суд першої інстанції помилково вважає, що це формальність яка зумовлена самоусуненням ОСОБА_2 та відмовою у підписанні протоколу.

Переглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги з дотриманням вимог частини 7 статті 294 КУпАП, апеляційний суд дійшов наступного.

Відповідно до статті 245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Згідно зі статтею 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до положень пункту 2.5 ПДР водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Невиконання вказаних вимог утворюють склад правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП.

Як вбачається з диспозиції частини 1 статті 130 КУпАП адміністративна відповідальність настає не тільки у разі керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а так само, і за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Згідно із протоколом про адміністративне правопорушення ААД № 583371, 24 травня 2024 року о 15 годині 29 хвилин ОСОБА_2 в селищі Врадіївка по вул. Г.Врадіївщини, 86 керував автомобілем марки Mercedes Benz 3500L, державний номерний знак НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме, різкий запах алкоголю з порожнини рота, почервоніння обличчя, хитка хода, не внятна мова. Від проходження огляду на факт вживання алкогольних напоїв на місці зупинки за допомогою алкотеста «драгер» 6810 ОСОБА_2 відмовився, а також проїхати до медичного закладу для проходження медичного огляду на факт вживання алкогольних напоїв також відмовився. Чим порушив вимоги пункту 2.5 ПДР, за що відповідальність передбачена частиною 1 статті 130 КУпАП.

Від ознайомлення зі змістом протоколу ОСОБА_2 відмовився.

Вказаний протокол складений за встановленою формою з урахуванням всіх вимог, передбачених статтею 256 КУпАП, а також Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС України від 7 листопада 2015 року № 1395.

Доводи апеляційної скарги про те, що не може бути належним та допустимим доказом по справі протокол про адміністративне правопорушення серії ААД №583371, оскільки він є нечитабельним та складений нерозбірливим почерком, не можуть бути достатніми для скасування постанови суду першої інстанції, оскільки, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що почерк працівника поліції хоча не є еталонним, однак є достатньо читабельним та зрозумілим.

Відповідно до частини 1 статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Згідно з частинами 1-3 статті 266 КУпАП передбачено, що особи, які керують транспортними засобами, морськими, річковими, малими, спортивними суднами або водними мотоциклами і щодо яких є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, підлягають відстороненню від керування цими транспортними засобами, морськими, річковими, малими, спортивними суднами або водними мотоциклами та оглядові на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.

Огляд особи, яка керувала транспортним засобом, морським, річковим, малим, спортивним судном або водним мотоциклом, на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення.

У разі незгоди особи, яка керувала транспортним засобом, морським, річковим, малим, спортивним судном або водним мотоциклом, на проведення огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров`я. Перелік закладів охорони здоров`я, яким надається право проведення огляду особи на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, затверджується управліннями охорони здоров`я місцевих державних адміністрацій. Проведення огляду осіб на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, в інших закладах забороняється.

Керування ОСОБА_2 транспортним засобом, а також факт його відмови пройти відповідно до встановленого законом порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння, підтверджений також відеозаписом з нагрудної камери працівника поліції, доданого до протоколу про вчинення адміністративного правопорушення серії ААД № 583371.

Як вбачається з відеозапису, дослідженого апеляційним судом, після того як працівники поліції зупинили автомобіль Mercedes Benz, державний номерний знак НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_2 , йому було повідомлено, що він був зупинений за порушення ПДР їхав без покажчиків повороту під час руху. Після чого йому було запропоновано пред`явити водійське посвідчення та реєстраційний документ на транспортний засіб. На що водій повідомив, що в нього такі документи відсутні. Потім працівники поліції запропонували водію, у зв`язку із виявленими ознаками алкогольного сп`яніння, а саме, різкий запах з порожнини рота, пройти на місці алкотестер «Драгер», на що ОСОБА_2 відповів відмовою. На запитання поліцейського: «у лікарню їхати будете?», ОСОБА_2 відповів: «ні».

При цьому водій, відразу після того як його зупинили працівники поліції, комусь зателефонував, сказавши: «Привіт, Женя, тут хлопці мене тормознули, … та я від`їхав…». Під час розмови він відповідав своєму співрозмовнику: «ну як п`яний, ну чуть-чуть, так получилось».

Працівник поліції після відмови ОСОБА_2 пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки та у медичному закладі, повідомили водію, що відносно нього буде складений протокол про адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 130 КУпАП.

Також водію було повідомлено, що відносно нього буде винесена постанова за порушення ним ПДР.

Крім того, поліцейський роз`яснив ОСОБА_2 його права та обов`язки, передбачені статтею 63 Конституції України та статтею 268 КУпАП.

Поліцейський повідомив ОСОБА_2 , що відносно нього складений протокол про адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 130 КУпАП, а також винесена постанова про накладення адміністративного стягнення.

Поліцейський запитав у ОСОБА_2 , чи буде він знайомитися з їх змістом та ставити відповідні підписи, на що водій відповів «ні».

За такого, зміст протоколу про адміністративне правопорушення ААД № 583371 в цілому узгоджуються з даними, які містяться у відеозаписі з нагрудної камери поліцейського, здійсненому працівником поліції під час вчинення ОСОБА_2 зазначеного правопорушення.

Вказаний відеозапис зроблений працівниками поліції з дотриманням вимог Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, яка затверджена Наказом МВС України від 18 грудня 2018 року № 1026 (далі Інструкція № 1026).

Тому цей відеозапис є належним та допустимим доказом вини ОСОБА_2 в скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП.

Посилання захисниці на порушення процедури огляду на стан алкогольного сп`яніння, враховуючи, що поліцейські провели «спрощену» процедуру огляду, оскільки на її думку, роз`яснення процедури проходження огляду має бути більш детальнішою, а ніж та яка була проведена, не може бути достатнім для скасування постанови суду першої інстанції.

З відеозапису з нагрудної камери поліцейського дійсно вбачається, що поліцейськими не була детально роз`яснена процедура проведення огляду на стан сп`яніння, однак, судячи з чітких відповідей та поведінки ОСОБА_2 , він однозначно розумів навіщо працівник поліції запропонував йому проїхати в лікарню.

Безпідставним є твердження захисника про те, що огляд на стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_2 поліцейським проведений з порушенням вимог статті 266 КУпАП, оскільки в матеріалах справи відсутній акт огляду водія на стан сп`яніння та направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Так, підстави та порядок виявлення у водіїв транспортних засобів алкогольного сп`яніння, а також направлення водіїв для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння, передбачені статтею 266 КУпАП, Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженою наказом МВС України, МОЗ України від 9 листопада 2015 р. № 1452/735 (далі - Інструкція № 1452), та Порядком направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 року № 1103 (далі Порядок № 1103).

Огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого сп`яніння (частина 1 статті 266 КУпАП, пункт 2, розділ І Інструкції №1452). Ознаками алкогольного сп`яніння є, поряд з іншим, запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, поведінка, що не відповідає обстановці (пункт 3, розділ І Інструкції №1452).

Огляд на стан сп`яніння проводиться:

поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом (далі спеціальні технічні засоби);

лікарем закладу охорони здоров`я (пункт 6, розділ І Інструкції №1452).

Огляд водія (судноводія) на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення (частина 2 статті 266 КУпАП).

Результати огляду, проведеного поліцейським, зазначаються в акті огляду, форма якого затверджується МОЗ за погодженням з МВС (пункт 5 Порядку № 1103).

Водій транспортного засобу, що відмовився від проведення огляду на місці зупинки транспортного засобу або висловив незгоду з його результатами, направляється поліцейським для проведення огляду до відповідного закладу охорони здоров`я (частина 3 статті 266 КУпАП, пункт 6 Порядку № 1103).

У разі відмови водія транспортного засобу від проведення огляду в закладі охорони здоров`я поліцейський із застосуванням технічних засобів відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів в присутності двох свідків складає протокол про адміністративне правопорушення, у якому зазначає ознаки сп`яніння і дії водія щодо ухилення від огляду (пункт 8 Порядку № 1103).

Отже, із системного аналізу положень статті 266 КУпАП, Інструкції № 1452 та Порядку № 1103 вбачається, що акт огляду водія на стан алкогольного сп`яніння, а також направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, оформлюється працівником поліції в разі погодження водія на такий огляд на місці зупинки або проведення огляду у закладі охорони здоров`я, відповідно.

Оскільки ОСОБА_2 відмовився пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу, або пройти огляд з метою виявлення стану алкогольного проведення у медичному закладі, не оформлення працівниками поліції акту огляду водія на стан сп`яніння та направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, відповідає вимогам статті 266 КУпАП та пункту 6, розділ І Інструкції № 1452, пунктам 5, 6, 8 Порядку № 1103.

Також необґрунтованими є твердження апелянта про те, що ОСОБА_2 , через присутність працівників ТЦК, міг сприймати пропозиції проїхати в лікарню, як пропозицію проходження в лікарні ВЛК на предмет придатності до військової служби, оскільки такі твердження не відповідають подіям, зафіксованим на відеозаписі.

Так, із відеозапису видно, що в момент, коли поліцейські запропонували ОСОБА_2 пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння, та під час складення відносно нього адміністративних матеріалів, працівників РТЦК не було. Вони підійшли до ОСОБА_2 тоді, коли адміністративні матеріали відносно нього вже були складені.

В апеляційній скарзі захисниця стверджує, що суд в оскаржуваній постанові відійшов від позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 15 березня 2019 року у справі № 686/11314/17.

Разом з тим, такі доводи захисниці є необґрунтованими, оскільки у вказаній постанові, та у справі, що є предметом перегляду апеляційного суду, встановлено різні фактичні обставини.

Так, у справі № 686/11314/17 Верховний Суд підтвердив висновки апеляційного суду про неправомірність вимоги посадової особи відповідача до позивача про пред`явлення документів, в тому числі, реєстраційного документу на транспортний засіб. При цьому, у вказаній справі судом апеляційної інстанції було встановлено, що працівник поліції з метою проведення профілактичної бесіди та роз`яснення водієві про порушення останнім ПДР України підійшов до водія та представився. При цьому зазначив, що оскільки позивач порушив ПДР України, то поліцейський відповідно до пункту 2 частини 1 статті 32 Закону України "Про національну поліцію" та пункту 2.4 ПДР України мав підставу вимагати у водія пред`явити документи, передбачені пунктом 2.1 ПДР України. Водночас, відповідачем належним чином не задокументовано та не доведено належними і допустимими доказами факту порушення позивачем ПДР України.

В даній же справі факт порушення ОСОБА_2 пункту 9.2 б глави «Попереджувальні сигнали» ПДР України підтверджується відеозаписом, зробленим працівниками поліції під час зупинки автомобіля, яким керував ОСОБА_2 .

З вказаного відеозапису видно, що працівники поліції роз`яснили ОСОБА_2 яке порушення ПДР України він допустив, що і стало причиною зупинки транспортного засобу. А потім у водія ще й не виявилося при собі водійського посвідчення та реєстраційного документу на транспортний засіб.

Водночас, з урахуванням вказаних обставин, апеляційний суд вважає релевантними висновки Верховного Суду, які викладені у постанові від 25 вересня 2019 року у справі № 127/19283/17.

Зокрема, у вказаній постанові Верховний Суд зауважив, що притягнення позивача до відповідальності та накладення стягнення за частиною першою статті 126 КУпАП за одне правопорушення з числа вчинених, є обґрунтованим, навіть коли факт невиконання вимог знаку пріоритету 2.2 «Проїзд без зупинки заборонено» не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

У вказаній справі, скаржник вважав, що він мав право не пред`являти посвідчення водія та реєстраційний документ на транспортний засіб на вимогу поліцейського для перевірки, доки останній не доведе, що зупинка його транспортного засобу була законною.

За такого, апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що зупинка транспортного засобу ОСОБА_2 працівниками поліції була незаконною, та всі подальші вимоги водій виконувати був не зобов`язаний, а також, що суд першої інстанції мав би визнати факт відсутності законних та належним чином оформлених причин зупинки транспортного засобу ОСОБА_2 , адже спочатку першою мала б бути складена постанова БАД № 601574, а не протокол ААД № 583371.

До того ж, із відеозапису видно, що працівники поліції майже одночасно розпочали складати відносно ОСОБА_2 протокол про адміністративне правопорушення серії ААД № 583371 та постанову БАД № 601574 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення.

Не заслуговують на увагу також доводи апеляційної скарги про те, що працівниками поліції були порушені такі процедурні питання як не доведення до відома ОСОБА_2 змісту протоколу ААД № 583371 та постанови БАД № 601574 від 24 травня 2024 року, оскільки як вбачається з відеозапису, ОСОБА_2 категорично відмовився знайомитися зі змістом складених відносно нього адміністративних матеріалів, не відповідав на запитання поліцейських.

Матеріали справи не містять даних, що при оформленні адміністративних матеріалів від водія ОСОБА_2 надходили заперечення щодо процедури огляду на стан сп`яніння та складення відносно нього адміністративних матеріалів.

Доводи апеляційної скарги ніяким чином не спростовують винуватість ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП та не впливають на законність оскаржуваного судового рішення в цій частині.

Отже в апеляційній скарзі не наведено належних і достатніх підстав для спростування висновків суду першої інстанції, не було здобуто таких доказів і при проведенні апеляційного розгляду.

Істотних порушень при проведенні огляду ОСОБА_2 на стан сп`яніння, які б стали підставою для скасування оскаржуваної постанови, апеляційним судом не виявлено.

Позиція захисниці, яку вона висловила в апеляційній скарзі щодо недоведеності вини ОСОБА_2 , розцінюється апеляційним судом як спосіб захисту та уникнення останнього від відповідальності за вчинене правопорушення.

Європейський суд з прав людини у справі "О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства" (рішення від 29 червня 2007 року) зазначив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

ОСОБА_2 , реалізувавши своє право керувати транспортним засобом, погодився нести відповідальність та виконувати обов`язки згідно встановлених в Україні правових норм у сфері дорожнього руху.

За наведених обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_2 допустив порушення пункту 2.5 ПДР та вчинив правопорушення, передбачене частиною 1статті 130 КУпАП.

Таким чином, сукупність досліджених в матеріалах справи доказів, а саме, протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД № 583371 від 24 травня 2024 року (а.с.2); постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАД № 601574 (а.с.4); відеозапису з нагрудної камери поліцейського (а.с.6) свідчать про доведення вини ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП.

Ці докази є належними, допустимими та достовірними, оскільки вони здобуті з додержанням процесуальної процедури, не суперечать фактичним обставинам справи і об`єктивно узгоджуються між собою, а їх сукупність є достатньою для прийняття рішення по справі щодо ОСОБА_2 .

З огляду на наведене, підстави для скасування постанови суду першої інстанції в частині притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП, як того просить апелянт, відсутні.

Щодо притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 173-2 КУпАП, апеляційний суд дійшов такого.

Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серії ВАД № 196257, 10 червня 2024 року близько 09 години по АДРЕСА_1 за місцем спільного проживання гр. ОСОБА_2 здійснив домашнє насильство психологічного характеру стосовно своєї дружини ОСОБА_3 , а саме, ображав її нецензурною лайкою, погрожував фізичною розправою чим саме міг завдати шкоди її психологічному здоров`ю. ОСОБА_2 притягувався повторно протягом року за частиною 1 статті 173-4 КУпАП, чим вчинив правопорушення, передбачене частиною 2 статті 173-2 КУпАП (а.с. 12).

В протоколі про адміністративне правопорушення зазначено, що ОСОБА_2 від підпису відмовився.

В матеріалах справи міститься заява ОСОБА_3 від 10 червня 2024 року, адресованої відділенню поліції № 2 Первомайського РВП ГУНП в Миколаївській області, в якій вона просить прийняти міри до її чоловіка ОСОБА_2 , який вчиняє домашнє насильство фізичного та психологічного характеру відносно неї двічі протягом року (а.с.14).

Відповідно до письмових пояснень ОСОБА_3 , вона проживає за адресою АДРЕСА_1 . 10 червня 2024 року близько 09 години вона перебувала вдома за вказаною адрескою, де також разом із нею був її чоловік ОСОБА_2 , який розпивав алкогольні напої. На її зауваження перестати пити, оскільки у них є багато роботи, не реагував та продовжував це робити. Після чого він вчинив відносно неї сварку, почав ображати її грубою, брутальною лайкою та погрожував фізичною розправою. На її зауваження припинити не реагував, після чого вона зателефонувала на спецлінію 102 та повідомила про факт вчинення домашнього насильства (а.с.15).

10 червня 2024 року відносно ОСОБА_2 було винесено терміновий заборонний припис стосовно кривдника у зв`язку із скоєнням ним домашнього насильства психологічного характеру стосовно постраждалої особи, а саме заборона у будь який спосіб контактувати з постраждалою особою на певний строк. Від підпису про отримання термінового припису ОСОБА_2 відмовився (а.с.18).

Згідно з диспозицією частини 1 статті 173-2 КУпАП, вчинення домашнього насильства - це умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі винесення такого припису.

Для встановлення події адміністративного правопорушення, зазначеного у частині 1 статті 173-2 КУпАП, необхідно з`ясувати чи дійсно особа, яка притягується до адміністративної відповідальності, вчинила домашнє насильство.

Пунктом 3 частини 1 статті 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" визначено, що домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Згідно з пунктом 14 статті 1 цього Закону, психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру (пункт 17 статті 1 цього Закону).

Обов`язковими ознаками об`єктивної сторони правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 173-2 КУпАП є діяння (будь-які дії фізичного, психологічного чи економічного характеру, в тому числі погрози та образи), його шкідливі наслідки (шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, яка була або могла бути завдана потерпілому) та причинний зв`язок між діянням та наслідками.

Отже, для правильної кваліфікації дій особи за частиною 1 статті 173-2 КУпАП у виді психологічного насильства, необхідною умовою є встановлення не лише застосування кривдником образливих, зокрема, нецензурних слів до потерпілої особи, а установлення факту, що такі дії викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАД № 196257 від 10 червня 2024 року, ОСОБА_2 за місцем спільного проживання з дружиною ОСОБА_3 здійснив домашнє насильство психологічного характеру стосовно своєї дружини, а саме, ображав її нецензурною лайкою, погрожував фізичною розправою чим саме міг завдати шкоди її психологічному здоров`ю. ОСОБА_2 притягувався повторно протягом року за частиною 1 статті 173-4 КУпАП, чим вчинив правопорушення, передбачене частиною 2 статті 173-2 КУпАП.

Разом з тим, обставини домашнього насильства, описані у протоколі, не відповідають фактичним обставинам справи, зокрема, які відображені в поясненнях ОСОБА_3 щодо завдання шкоди її здоров`ю.

При цьому, єдиною підставою для складення протоколу відносно ОСОБА_2 була заява ОСОБА_3 , в якій вона звинувачувала свого чоловіка у вчиненні домашнього насильства під час побутового конфлікту, та її пояснення.

Будь-яких інших доказів на підтвердження факту вчинення ОСОБА_2 10 червня 2024 року адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 173-2 КУпАП, за обставин викладених у протоколі та письмових пояснень потерпілої, матеріали справи про адміністративне правопорушення не містять.

Отже, у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того факту, що під час сварки ОСОБА_2 діяв з умислом спричинити дружині емоційну невпевненість, нездатність захистити себе, а відтак завдати шкоди її психічному здоров`ю.

Водночас, сварка, з застосуванням нецензурної лайки, яка склалася між ОСОБА_2 та його дружиною ОСОБА_3 , за відсутності доказів на підтвердження завдання шкоди психічному здоров`ю потерпілої не охоплюються складом адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 173-2 КУпАП, оскільки завдання шкоди в даному випадку є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони даного проступку.

Крім того, апеляційний суд враховує, що під час розгляду справи в суді першої інстанції потерпіла ОСОБА_3 подала до суду заяву, в якій повідомила, що вона примирилась з ОСОБА_2 , та просила не застосовувати до нього заходи, передбачені статтею 39-1 КУпАП.

Виходячи з вищевикладеного, оцінивши досліджені у судовому засіданні докази, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції не дотримався вимог статей 245, 252, 280 КУпАП, не встановив всі фактичні обставини справи та всі обов`язкові ознаки складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 173-2 КУпАП, а лише перелічив докази його винуватості, не надавши їм належної оцінки, а тому дійшов помилкового висновку про винуватість ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 173-2 КУпАП, оскільки в суді не доведено належними та допустимими доказами наявність в його діях складу даного адміністративного правопорушення

У справі «Малофєєва проти Росії» («Malofeyeva v. Russia», рішення від 30 травня 2013 року, заява № 36673/04) ЄСПЛ, серед іншого, зазначив, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 247 КУпАП провадження у справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

За наведених обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що постанова Врадіївського районного суду Миколаївської області від 03 липня 2024 року в частині визнання винним ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 173-2 КУпАП, має бути скасована, а провадження у справі про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за частиною 2 статті 173-2 КУпАП закрито, з підстав, передбачених пунктом 1 статті 247 КУпАП, за відсутності в діях ОСОБА_2 події і складу даного адміністративного правопорушення.

Керуючись статтями 247, 283, 294 КУпАП,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу захисниці ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Врадіївського районного суду Миколаївської області від 03 липня 2024 року в частині визнання винним ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 173-2 КУпАП скасувати, а провадження в справі закрити, у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 173-2 КУпАП.

Постанову Врадіївського районного суду Миколаївської області від 03 липня 2024 року в частині визнання винним ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП та накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) грн з позбавленням права керування транспортними засобами на один рік, а також стягнення 605,60 грн судового збору - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Миколаївського

апеляційного суду І.В. Лівінський