ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 634/133/24 Головуючий І інстанції Зимовський О.С.
Провадження № 33/818/886/24 Суддя доповідач Гєрцик Р.В.
Категорія: ч.1 ст.130 КУпАП
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 липня 2024 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Гєрцика Р.В.

секретаря судового засідання Соснової А.Є.

за участю захисника Огієнка Б.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харків апеляційну скаргу захисника Огієнка Б.С. на постанову судді Сахновщинського районного суду Харківської області від 15 квітня 2024 року у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП, щодо ОСОБА_1

УСТАНОВИВ:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини

Згідно постанови судді, 06.02.2024 року о 21 год. 30 хв., ОСОБА_1 , по вул. Володимира Великого сел. Сахновщина Красноградського району Харківської області керував транспортним засобом «Ford Transit», д.н.з. НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, поведінка, що не відповідає обстановці). Від проходження огляду на приладі алкотест 6820 та в медичному закладі відмовився під відеозапис.

Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.5 ПДР України, за що передбачена адміністративна відповідальність за ч.1 ст. 130 КУпАП.

Постановою судді Сахновщинського районного суду Харківської області від 15 квітня 2024року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян у сумі 17 000 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.

Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 605 грн 60 коп.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

В апеляційній скарзі захисник просить постанову судді скасувати та постановити нову, якою провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

В обґрунтування заявлених апеляційних вимог посилається на те, що ОСОБА_1 від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння відмовився у зв`язку з тим, що жодних правил дорожнього руху він не порушував, його ні хто не зупиняв, він зупинився самостійно, оскільки лише перепаркував автомобіль та коли до нього підійшли працівники поліції він був вже як пішохід, а тому встановлювати стан його алкогольного сп`яніння не було жодних підстав, оскільки такі заходи до пішохода не застосовуються і обов`язку у нього виконувати незаконні та необґрунтовані вимоги поліцейського у нього відсутні.

Вказує, що патрульні поліцейські безпідставно почали переслідування транспортного засобу яким керував ОСОБА_1 на службовому автомобілі. Жодних світових чи голосових засобів, що зобов`язували б ОСОБА_1 зупинити свій транспортний засіб, патрульними не застосовувалось. Таким чином, ОСОБА_1 у дозволеному на те місці самостійно, а не на вимогу поліцейських, без будь-яких попередніх порушень ПДР зупинив свій транспортний засіб та пішов у власних справах. Проте, патрульні поліцейські зупинили його під час перебування останнього як пішохода та без об`єктивних на те обставин почали вимагати від ОСОБА_1 свідоцтво про реєстрацію ТЗ та посвідчення водія. Таким чином, за фактичної відсутності будь-якої з підстав, встановлених ст. 32 Закону України «Про Національну поліцію», вимога працівників поліції до ОСОБА_1 , пред`явити свідоцтво про реєстрацію ТЗ та посвідчення водія є неправомірною. Протокол за ч. 1 ст. 130 КУпАП відносно ОСОБА_1 не може сприйматися судом як доказ, оскільки був складений після незаконної вимоги до ОСОБА_1 надати певні документи, складення постанови за ст. 126 КУпАП за результатами невиконання ОСОБА_1 незаконних вимог поліцейських і, в подальшому, невиконання ОСОБА_1 незаконної вимоги пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння. ОСОБА_1 не порушував інкримінованих йому вимог п. 2.5 ПДР, то складений протокол на нього за таке порушення є недопустимим доказом і виключає притягнення його до відповідальності за порушення, яке він не вчиняв.

Зазначає, що протокол про адміністративне правопорушення містить неправдиві вдомості, оскільки ОСОБА_1 припаркував свій автомобіль по АДРЕСА_1 , а не як зазначено в протоколі по вул.Володимира Валикового, а також не вірно зазначено час коли було зупинено ОСОБА_1 .

Мотиви суду

Перевіривши матеріали справи відповідно до вимог ч.7 ст.294 КУпАП, заслухавши доводи його захисника на підтримання вимог апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постанови судді в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст.1 КУпАП завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Згідно зі ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Слід також звернути увагу, що відповідно до ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод(далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Судовий розгляд справ повинен відповідати загальним принципам судочинства, а саме: верховенству права, законності, рівності перед законом і судом, повазі до людської гідності, забезпечення права на свободу та особисту недоторканість, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і в доведеності перед судом їх переконливості.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Згідно з приписами ч.2 ст.62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ст.245, 280 КУпАП, одним із завдань провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови. Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з вимогами ст. 251, 252 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, свідків, а також іншими документами. Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Як убачається з матеріалів справи та змісту оскаржуваного рішення, дані вимоги закону при розгляді справи щодо ОСОБА_1 судом виконані. Висновки про винуватість останнього у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, суд обґрунтував низкою доказів, яким дана відповідна оцінка в постанові.

Пункт 1.3 ПДР України передбачає, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

В п.1.9 ПДР України встановлено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Так, п.2.5 ПДР України зобов`язує водія на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

За невиконання вимог пункту 2.5 ПДР України, передбачена відповідальність ст.130 КУпАП.

Диспозиція ч.1 ст.130 КУпАП передбачає відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Так, судовим розглядом встановлено, що 06.02.2024 року о 21 год. 30 хв., ОСОБА_1 , на вул. Володимира Великого сел. Сахновщина Красноградського району Харківської області керував транспортним засобом «Ford Transit», д.н.з. НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, поведінка, що не відповідає обстановці). Від проходження огляду на приладі алкотест 6820 та в медичному закладі відмовився під відеозапис.

Внаслідок зазначених подій та встановлених фактичних даних працівником поліції складено протокол про адміністративне правопорушення серії ААБ №012399 від 06.02.2024 року.

Крім того, факт вчинення адміністративного правопорушення ОСОБА_1 окрім протоколу, також підтверджується доказами, що містяться в матеріалах справи, а саме:

- оглянутими відомостями відеозапису, долученого працівниками поліції до протоколу про адміністративне правопорушення, які беззаперечно доводять зазначені в протоколі подію та обставини правопорушення з боку водія ОСОБА_1 ;

- рапортом інспектора СРПП ВП №1 Красноградського РВП ГУНП в Харківській області Дениса Вобжа від 07.02.2024 року, згідно якого, останній доповідає начальнику ВП №1 Красноградського РВП ГУНП в Харківській області, що було здійснено виїзд за адресою: вул. Володимира Великого, буд 35, смт Сахновщина за фактом конфлікту між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в ході відпрацювання заяви було звернуто увагу на те, що ОСОБА_3 знаходився в стані алкогольного сп`яніння а саме: різко виражений запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови. ОСОБА_3 ігноруючи присутність працівників поліції на місці події, сів за кермо автомобіля «Ford Transit» і поїхав. Працівниками поліції було прийнято рішення про зупинку транспортного засобу, згідно ст. 35 Закону України «Про національну поліцію». В ході спілкування з ОСОБА_4 , останній повідомив, що у нього відсутні документи на автомобіль та на право керування транспортним засобом, що є порушенням п. 2.1. а ПДР України, за даним фактом було розглянуто справу. Після чого було запропоновано ОСОБА_3 пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння за допомогою приладу «Драгер» та в медичному закладі. ОСОБА_3 відмовився від проходження огляду тому було складено адміністративний протокол за ч.1 ст. 130 КУпАП

- рапортом чергового ВП №1 Красноградського РВП ГУНП в Харківській області, згідно якого 06.02.2024 зареєстровано ЄО за № 498, заяву ОСОБА_5 від 06.02.2024 року як домашнє насильство. Фабула СО 06.02.2024 року о 21.16 надійшло повідомлення на службу «102» про те, що 06.02.2024 року о 21.15 за адресою АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 не надає інформацію де на даний час перебуває дочка заявниці ОСОБА_6 з онукою;

- довідкою начальника ВП №1 Красноградського РВП ГУНП в Харківській області від 07.02.2024 року № 811/119-89/01-2024, згідно якої ОСОБА_1 протягом року до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 130 КУпАП не притягувався. Посвідчення водія ім`я ОСОБА_1 видавалося серії НОМЕР_2 від 02.06.2009 року та не вилучалося;

- копією постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення в сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серія ЕНА № 1390260, згідно якої ОСОБА_1 06.02.2024 о 21.40, в смт Сахновщина, вул. Володимира Великого, 35, транспортний засіб «Ford Transit», д.н.з. НОМЕР_1 , не мав при собі посвідчення водія, чим порушив п.2.1. "а" ПДР керування ТЗ особою, яка не має при собі посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на ТЗ, поліса страхування. Відповідальність передбачена за ч.1 ст. 126 КУпАП. Накладено адміністративне стягнення штраф 425 грн. ;

Відповідно до принципу «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у п.43 рішення Європейського суду з прав людини ЄСПЛ у справі «Кобець проти України» від 14 лютого 2008 року доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом.

Переглядаючи доводи захисника щодо того, що ОСОБА_1 під час спілкування з працівниками поліції був у якості пішоходу та зупинка транспортного засобу відбулась не на підставі вимоги поліцейського, а ОСОБА_1 самостійно зупинився, а тому всі наступні вимоги працівників поліції є незаконними то апеляційний суд вважає такі доводи необґрунтованими, виходячи з наступного.

Так, з відеозапису, вбачається, що працівники поліції прибули за викликом ОСОБА_2 через виниклу сварку та конфлікт між нею ОСОБА_1 . Під час спілкування поліцейських з учасниками події на місці пригоди 06.02.2024 року, ОСОБА_1 сів за кермо автомобіля «Ford Transit» і поїхав з місця події. Працівники поліції на службовому автомобілі почали переслідувати вказаний автомобіль з ввімкнутими проблисковими сигналами. Після чого, автомобіль «Ford Transit» зупинився, водій ОСОБА_1 вийшов з автомобіля до нього підійшли працівники поліції та повідомили, що причиною зупинки є те, що на автомобілі «Ford Transit» не світиться номерний знак у темну пору доби та у ОСОБА_1 є ознаки алкогольного сп`яніння: різко виражений запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови. Після чого ОСОБА_1 відмовився спілкуватись з працівниками поліції і намагався покинути місце події. Був зупинений працівниками поліції та йому було запропоновано пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки або у медичному закладі Від проходження огляду на стан сп`яніння ОСОБА_1 відмовився, бути присутнім при складанні протоколу про адміністративне правопорушення та отримувати протокол відмовився. Транспортний засіб «Ford Transit» залишився на місці зупинки.

Твердження захисника про те, що в момент коли працівники поліції підійшли до ОСОБА_1 та почали вимагати у нього пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння то він був у якості пішохода, а не водія є необґрунтованими та таким, що спростовуються відомостями відеозапису.

Так, відповідно до п.1.10 ПДР пішохід це особа, яка бере участь у дорожньому русі поза транспортними засобами і не виконує на дорозі будь-яку роботу.

Згідно з п.1.10 ПДР водій це особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії. Водієм також є особа, яка навчає керуванню транспортним засобом, перебуваючи безпосередньо в транспортному засобі

Разом з цим, визначення терміну «керування транспортним засобом» наведене в п. 27 Постанові Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також адміністративні правопорушення на транспорті», за яким керування транспортним засобом виконання функції водія під час руху такого засобу або інструктора-водія під час навчання учнів-водіїв, незалежно від того, керує особа транспортним засобом, який рухається своїм ходом чи за допомогою буксирування.

Крім того, в п. 38 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20 лютого 2019 року (справа № 404/4467/16-а (2-іс/811/3/17) зазначено, що «само по собі керування транспортним засобом розуміється, як технічна дія водія з метою приведення транспортного засобу в рух, зворушення з місця і, як наслідок, переміщення транспортного засобу в просторі. Експлуатація транспортного засобу передбачає використання цього транспортного засобу за призначенням, тобто з метою керування».

Таким чином, керування транспортним засобом це умисне виконання особою функцій водія шляхом вчинення технічних дій для приведення транспортного засобу в рух та зворушення з місця, а під час руху для зміни напрямку руху та/чи швидкості транспортного засобу.

З урахуванням відомостей відеозапису камер працівників поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення, доводи апеляційної скарги захисника про те, ОСОБА_1 був пішоходом та не керував транспортним засобом, не знаходять свого обґрунтованого підтвердження та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, оскільки з відеозапису вбачається, що ОСОБА_1 керуючи автомобілем «Ford Transit» був зупинений на вимогу працівників поліції тобто виконував функції керування автомобілем та був водієм.

Щодо необґрунтованості посилання захисника на незаконність дій працівників поліції які безпідставно вимагали у ОСОБА_1 надати документи на право керування транспортним засобом, то апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 32 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський має право вимагати в особи пред`явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в документах, у таких випадках:

1)якщо особа володіє зовнішніми ознаками, схожими на зовнішні ознаки особи, яка перебуває в розшуку, або безвісно зниклої особи, або самовільно залишила місце для утримання військовополонених;

2)якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення;

3)якщо особа перебуває на території чи об`єкті із спеціальним режимом або в місці здійснення спеціального поліцейського контролю;

4)якщо в особи є зброя, боєприпаси, наркотичні засоби та інші речі, обіг яких обмежений або заборонений, або для зберігання, використання чи перевезення яких потрібен дозвіл, якщо встановити такі права іншим чином неможливо;

5)якщо особа перебуває в місці вчинення правопорушення або дорожньо-транспортної пригоди, іншої надзвичайної події;

6)якщо зовнішні ознаки особи чи транспортного засобу або дії особи дають достатні підстави вважати, що особа причетна до вчинення правопорушення, транспортний засіб може бути знаряддям чи об`єктом вчинення правопорушення.

Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про ведення воєнного стану в Україні» на території України введено воєнний стан з 05.30 год. 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який неодноразово було продовжено.

Відповідно до п. 5, п. 7 Порядку перевірки документів в осіб, огляду речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян під час забезпечення заходів правового режиму воєнного стану, затвердженого постановою КМУ від 21.12.2021 № 1456, право на проведення перевірки документів в осіб, огляду речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян надано відповідним уповноваженим особам, зокрема, Національної поліції.

Уповноважена особа має право вимагати в особи пред`явлення нею документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, у таких випадках: порушення особою відповідних заборон, введених на території, де запроваджено правовий режим воєнного стану.

Згідно з п.5 ч.1 ст.35 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі: якщо необхідно здійснити опитування водія чи пасажирів про обставини вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, свідками якого вони є або могли бути.

Таким чином, підстави для зупинення транспортного засобу виникають у працівника поліції не лише у випадку порушення водієм Правил дорожнього руху (п.1 ч.1 ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію»), а й у випадку якщо необхідно здійснити опитування водія про обставини події свідками якого вони є або могли бути.

Враховуючи те, що під час відпрацювання працівниками поліції заяви ОСОБА_5 зареєстрованої в ЄО за № 498, від 06.02.2024 року як домашнє насильство де приймав участь ОСОБА_1 , який покинув місце події на автомобілі «Ford Transit», тому у поліцейського були законні підстави для зупинки транспортного засобу та перевірки документів водія.

Доводи захисника про те, що вони були застосувати до ОСОБА_1 превентивні міри та не дозволяти сідати йому за кермо, однак вони допустили те, що він вільно покинув місце події є необґрунтованими та такими, що спростовуються відомостями відеозапису з якого вбачається, що під час спілкування працівників поліції з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 то ОСОБА_1 спочатку спілкувався з працівниками поліції, а коли вони підійшли до ОСОБА_2 то він сів в автомобіль та почав від`їжджати з місця події. Вказані обставини стались дуже швидко, ОСОБА_1 не пояснював, що має намір покинути місце події, а тому апеляційний суд не вбачає в діях працівників поліції будь-яких порушень.

Поряд з цим, належить взяти до уваги те, що відповідно до ст.267 КУпАП огляд на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, а також щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, може бути оскаржено заінтересованою особою у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) відносно органу (посадової особи), який застосував ці заходи, або до суду.

Однак, як було встановлено дії службової особи, що складала протокол та фіксувала правопорушення, в порядку передбаченому чинним законодавством, не оскаржувалися в порядку ст.267 КУпАП . Отже, твердження апелянта, щодо неправомірності дій працівників поліції при складанні протоколу про адміністративне правопорушення не відповідають дійсності та є суб`єктивними, оскільки незаконність їх дій не встановлена будь-якими судовим рішенням або висновком компетентного органу.

Апеляційний суд приймає до уваги доводи захисника, що в протоколі про адміністративне правопорушення не вірно зазначено найменування вулиці та час зупинки автомобіля, однак такі порушення не є суттєвими та не є такими, які б беззаперечно свідчили про відсутність в діях ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Відомості, зафіксовані на відеозаписі повністю спростовують доводи апелянта та свідчать, що поліцейський діяв з дотриманням вимог ст.266 КУпАП та Інструкції «Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», якою визначено порядок проведення огляду водіїв на стан сп`яніння.

За таких обставин, відсутні підстави ставити під сумнів відомості, що об`єктивно зафіксовані у протоколі про адміністративне правопорушення.

Відповідно до Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, визначений вичерпний перелік ознак алкогольного сп`яніння, що узгоджується із тими ознаками, що були виявлені працівниками поліції під час зупинки ОСОБА_1 , а тому апеляційний суд дійшов висновку, що дії працівників поліції під час складання протоколу відповідали вимогам цієї інструкції та іншим нормативним актам.

З огляду на викладені обставини, на момент зупинки та висловлення пропозиції ОСОБА_1 з боку працівників поліції щодо проходження відповідного огляду на місці або у медичному закладі, у водія не було достатніх підстав відмовлятись від такої законної вимоги або ставити її під сумнів, а тому суд апеляційної інстанції вважає, що доказів які спростовують правильність висновків суду першої інстанції, апелянтом не надано, не встановлено їх і при апеляційному перегляді, а тому підстав для скасування постанови судді та закриття справи на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУПАП, як на тому наполягає апелянт, апеляційний суд не вбачає.

Статтею 23 КУпАП передбачено, що адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень, як самим правопорушником, так і іншими особами.

У рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 року, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Отже, ОСОБА_1 реалізував своє право володіти та керувати автомобілем, тим самим погодився нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі згідно встановлених норм закону держави Україна.

Відповідно до ст.33 КУпАП при накладенні адміністративного стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Застосовуючи такий вид адміністративного стягнення, передбачений санкцією ч.1 ст. 130 КУпАП, як штраф з позбавленням права керування транспортним засобом строком на один рік, суд першої інстанції враховував характер вчиненого ОСОБА_1 правопорушення, те, що його дії характеризуються умисною формою вини, складають підвищену суспільну небезпечність, становлять небезпеку дорожньому руху та несуть загрозу для життя і здоров`я його учасників.

Застосований районним судом до ОСОБА_1 вид адміністративного стягнення є справедливим та достатнім для її виправлення, а також запобігання вчиненню ним аналогічних правопорушень.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції прийнято обґрунтоване рішення щодо порушення ОСОБА_1 п.2.5 Правил дорожнього руху України, наявність в його діях складу правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, та його винуватості, а тому посилання апелянта на незаконність та необґрунтованість судової постанови є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.

З огляду на викладене, постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і скасуванню за доводами, викладеними в апеляційній скарзі не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.294 КУпАП,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Постанову судді Сахновщинського районного суду Харківської області від 15 квітня 2024 року щодо ОСОБА_1 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Р.В. Гєрцик