Справа № 344/357/24
Провадження № 33/4808/411/24
Категорія ст.130 ч.1 КУпАП
Головуючий у 1 інстанції Руденко Д. М.
Суддя-доповідач Васильєв
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2024 року м. Івано-Франківськ

Суддя Івано-Франківського апеляційного суду Васильєв О.П.,

розглянувши справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою захисника адвоката Крамара Ю.М., який діє в інтересах ОСОБА_1 , на постанову судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 березня 2024 року, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 ,

визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1000 (одна тисяча) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік, а також стягнуто судовий збір в розмірі 605 грн. 60 коп.,-

в с т а н о в и в :

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , будучи особою, яка керує транспортним засобом, відмовився від проходження, відповідно до встановленого порядку, огляду на стан алкогольного сп`яніння.

Судом було встановлено, що 01.01.2024 року о 03 год. 34 хв. в м. Івано-Франківську, по вул. Галицька, 105, ОСОБА_1 керував транспортним засобом «Volkswagen», д.н.з. НОМЕР_1 , з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, поведінка, що не відповідає обстановці. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, у встановленому законом порядку, за допомогою приладу Драгер та в медичному закладі відмовився, чим порушив вимоги п.2.5 Правил дорожнього руху України.

На вказану постанову суду захисником адвокатом Крамар Ю.М., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подано апеляційну скаргу в якій просить скасувати постанову судді, а провадження по справі закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Вказує, що судове рішення є незаконним, необґрунтованим, прийнято за умови суттєвої неповноти та неправильності встановлення обставин, які мають значення для справи в їх сукупності, неправильної оцінки наявних у справі доказів та не відповідає фактичним обставинам справи.

Зазначає, що розгляд провадження було проведено без участі ОСОБА_1 та його захисника адвоката Крамар Ю.М. Звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні дані про те, що вони були належним чином повідомлені судом першої інстанції про розгляд провадження, чим порушено право на захист.

Вважає, що суд першої інстанції безпідставно не задовольнив клопотання про допит в якості свідка ОСОБА_2 , який володів інформацією про фактичні обставини справи, що підлягають доказуванню.

Стверджує, що в матеріалах провадження відсутні належні та допустимі докази, які підтверджують факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом у зв`язку з чим всі дії працівників поліції необхідно визнати незаконними.

Вказує, що матеріали відеозйомки із бодікамер поліцейських не містять відомості, що транспортним засобом керував саме ОСОБА_1 та стверджує, що в дійсності автомобілем керував ОСОБА_2 , який вийшов із салону автомобіля на блокпосту та покинув блокпост, у зв`язку з тим що боявся притягнення до відповідальності за порушення комендантської години.

Вважає, що працівники поліції грубо порушили вимоги ст.266 КУпАП щодо проведення огляду на стан сп`яніння, оскільки не запропонували ОСОБА_1 пройти огляд на стан сп`яніння у встановленому законом порядку, не вручили направлення до медичного закладу, не роз`яснили йому процесуальні права.

Вважає, що працівниками поліції були порушено вимоги Інструкції із застосуванням органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото-і кінозйомки, відеозапису, затвердженої наказом МВС України №1026 від 18.12.2018р. у зв`язку з чим долучені до матеріалів провадження відеозаписи не можуть вважатися належними та допустимими доказами, які підтверджують винуватість ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення

В судове засідання апеляційної інстанції особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та його захисник адвокат Крамар Ю.М. не з`явились, хоча в установленому законом порядку повідомлялись про розгляд справи.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, особиста присутність підсудного під час провадження в суді апеляційної інстанції не має такого ж вирішального значення, як в суді першої інстанції. Умови застосування статті 6 Конвенції стосовно провадження в суді апеляційної інстанції залежать від особливостей певного провадження; слід взяти до уваги загалом проведений судовий процес у національній правовій системі, а також роль, яку відіграє у ньому суд апеляційної інстанції (Ермі проти Італії ) При цьому, обвинувачений може відмовитися від свого права брати участь або бути заслуханим в апеляційному провадженні, або прямо, або своєю поведінкою (Кашлев проти Естонії, Хернандес Ройо проти Іспанії).

Апеляційний суд приймає до уваги, що в апеляційній скарзі не ставиться питання про погіршення становища особи, яка притягається до адміністративної відповідальності у зв`язку з чим участь цієї особи та його захисника в суді апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що розгляд апеляційної скарги неодноразово призначався в суді апеляційної інстанції, однак відкладався за письмовими клопотаннями захисника, який стверджував, що не може з`явитися до суду за станом здоров`я. Разом з тим, захисником не надані належним чином оформлені документи, які підтверджують його непрацездатність та неможливість за станом здоров`я приймати участь у судовому засіданні апеляційної інстанції.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що ОСОБА_1 та його захисник адвоката Крамар Ю.М. були повідомлені про призначення розгляду апеляційної скарги на 31 липня 2024 року, однак не повідомили про причини неявки та не просили відкласти розгляд провадження.

Апеляційний суд, враховуючи наведене, вважає, що ОСОБА_1 та його захисник адвоката Крамар Ю.М. свідомо відмовляються від участі в суді апеляційної інстанції, у зв`язку з чим розгляд провадження може відбутися за іх відсутності.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши, матеріали справи про адміністративне правопорушення, апеляційний суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а постанову судді залишити без змін з наступних підстав.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що Європейський суд неодноразово вказував, що адміністративне правопорушення, санкція за вчинення якого у КУпАП передбачає адміністративний арешт, визнається кримінальним правопорушенням у розумінні Конвенції (справа "Гурепка проти України"), а позбавлення прав на управління транспортним засобом також розглядається Європейським Судом кримінально-правовою санкцією, оскільки право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності.

Визнання кримінально-правового змісту справи свідчить про те, що особа, яка притягається до відповідальності за вчинення такого правопорушення повинна користуватися основними гарантіями, які забезпечуються при обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, серед яких право знати, у вчиненні якого правопорушення його підозрюють або обвинувачують, бути чітко і своєчасно повідомлена про свої права та обов`язки, мати захисника, оскаржувати судові рішення в апеляційному та касаційному порядку та інші.

Апеляційний суд також неодноразово звертав увагу на недосконалість КУпАП, який було введено в дію Постановою Верховної Ради Української РСР №8074-10 від 07.12.1984 року та вказував на необхідність здійснення правосуддя, виходячи з загальних принципів здійснення судочинства, з метою забезпечення справедливої процедури і юридичної визначеності.

Крім того, апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що ЄСПЛ неодноразово зазначав, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. («Пономарьов проти України»)

Апеляційний суд вважає, що допущені судом першої інстанції порушення процесуального закону не можуть бути безумовною підставою для скасування судового рішення та ухвалення іншого судового рішення аналогічного за своїм змістом.

Апеляційний суд вважає, що підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції можуть бути тільки істотні порушення вимог процесуального законодавства, які перешкодили суду правильно встановити фактичні обставини та надати вірну оцінку сукупності досліджених доказів та прийти до обґрунтованого висновку про доведеність вини у вчиненні правопорушення.

Так, діючий КУпАП не містить визначення правових підстав для скасування судового рішення суду першої інстанції у зв`язку з чим при вирішанні цього питання необхідно виходити із загальних принципів здійснення судочинства.

Апеляційний суд вважає, що судове рішення суду першої інстанції підлягає обов`язковому скасуванню у тому, випадку, коли за наявності підстав для закриття провадження суд не закрив провадження по справі, або коли рішення було ухвалено незаконним складом суду.

Зокрема, підлягає обов`язковому скасуванню судове рішення у тому разі, коли вину обвинуваченого не доведено сукупністю належних та допустимих доказів по справі, коли відсутня подія правопорушення або коли в діях особи, яка притягається до відповідальності відсутній склад відповідного правопорушення.

Так, враховуючи, що в апеляційній скарзі стверджується, що суд першої інстанції прийшов до безпідставного висновку про доведеність вини у вчиненні правопорушення, апеляційний суд вважав за необхідне перевірити вищевказані доводи у повному обсязі.

Так, в апеляційній скарзі захисник адвокат Крамар Ю.М. посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно розглянув справу без участі ОСОБА_1 та його захисника, а матеріали справи не містять даних про належне повідомлення про розгляд справи.

Перевіряючи вищевказані доводи апеляційної скарги, апеляційний суд звертає увагу на те, що право особи, яка притягається до адміністративної відповідальності у розгляді справи є беззаперечним і випливає з вимог ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що право на участь в судовому засіданні суду першої інстанції особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, встановлено ст.268 КУпАП, відповідно до якої, справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

За відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Враховуючи наведене, перевіряючи вищевказані доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить із сукупності обставин, які свідчать про наявність у особи, яка притягається до адміністративної відповідальності об`єктивної реальної можливості бути присутнім у суді під час розгляду справи та організувати ефективний захист своїх інтересів, які свідчать про прийняття судом першої інстанції необхідних заходів щодо повідомлення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності про розгляд справи та враховує характер процесуальної поведінки вищевказаної особи протягом розгляду справи у суді.

Апеляційний суд вважає, що саме такий підхід зможе забезпечити рівновагу між інтересами особи, яка притягається до адміністративної відповідальності та необхідністю підтримання ефективності системи судочинства.

Перевіряючи вищевказані доводи апеляційної скарги, апеляційний суд звертає увагу на те, що справа про притягнення до відповідальності ОСОБА_1 надійшла до суду 09.01.2024 року (а.с.10), розгляд якої було призначено на 23.01.2024 року. В подальшому, справа неодноразово призначалась до розгляду, однак розгляд провадження відкладався за відповідними клопотаннями захисника адвоката Крамар Ю.М. Так, суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що судові засідання призначенні на 23.01.2024 року о 09 год. 50 хв., 06.02.2024 року о 09 год. 25 хв., 26.02.2024 року о 13 год. 25 хв. не відбулись у зв`язку з поданими адвокатом Крамарем Ю.М. клопотаннями про відкладення судових засідань.

Суд першої інстанції визнав такі дії захисника зловживанням правом на заявлення клопотання з метою затягування розгляду справи про адміністративне правопорушення та уникнення ОСОБА_1 відповідальності за вчинене правопорушення.

Суд обгрнтовано звернув увагу на те, що в своєму рішенні по справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав на те, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що його безпосередньо стосуються, утримуватися від використання методів, які пов`язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що справа про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності тривалий час перебувала на розгляді в суді першої інстанції, що дозволяло особі, яка притягається до адміністративної відповідальності організувати ефективний захист своїх інтересів в суді.

Апеляційний суд вважає, що вищевказані обставини та процесуальна поведінка особи, яка притягалась до адміністративної відповідальності та його захисника протягом розгляду справи в суді першої інстанції дозволили суду прийти до обґрунтованого висновку про можливість розгляду справи без їх участі.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що ЄСПЛ неодноразово зазначав, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. («Пономарьов проти України»)

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що розгляд справи судом першої інстанції за відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності не порушував права ОСОБА_1 на організацію ефективного захисту його інтересів і не може бути правовою підставою для скасування судового рішення та ухвалення іншого судового рішення аналогічного за своїм змістом.

Так, діючий КУпАП не містить визначення правових підстав для скасування судового рішення суду першої інстанції у зв`язку з чим при вирішанні цього питання необхідно виходити із загальних принципів здійснення судочинства.

Апеляційний суд вважає, що судове рішення суду першої інстанції підлягає обов`язковому скасуванню у тому, випадку, коли за наявності підстав для закриття судом провадження його не було закрито або ухвалено незаконним складом суду.

Зокрема, підлягає обов`язковому скасуванню судове рішення у тому разі, коли вину обвинуваченого не доведено сукупністю належних та допустимих доказів по справі, коли відсутня подія правопорушення або коли в діях особи, яка притягається до відповідальності відсутній склад відповідного правопорушення.

Згідно ст.245 КУпАП завданням провадження у справах про адміністративне правопорушення є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її у точній відповідності із законом.

Відповідно до вимог ст.280 КУпАП, суддя при розгляді справи про адміністративне правопорушення має з`ясувати, чи було вчинено правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Постанова суду відповідає вимогам ст.283 КУпАП, і містить опис обставин, встановлених при розгляді справи, зазначення нормативного акту, який передбачає відповідність за дані правопорушення та прийняте по справі рішення.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини адміністративних правопорушень, належним чином мотивував свої висновки щодо доведеності вини ОСОБА_1 за ч.1 ст.130 КУпАП та призначив йому справедливе та законне стягнення, яке відповідає особі правопорушника та характеру вчиненого правопорушення.

В своїх судових рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував на те, що формулювання обвинувачення є важливою умовою справедливого та об`єктивного судового розгляду.

В рішенні у справі «Маттоціа проти Італії" Європейський Суд зазначив, що «обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення». Хоча ступінь "детальності" інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту.

Так, зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що суть обвинувачення полягає в тому, що ОСОБА_1 , як особа, яка притягається до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП звинувачується в тому, що, будучи водієм транспортного засобу, відмовився від проходження в установленому законом порядку огляду на стан сп`яніння, чим порушив вимоги п.2.5 Правил дорожнього руху України.

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД № 351939 від 01.01.2024 року ОСОБА_1 звинувачується в тому, що 01.01.2024 року о 03 год. 34 хв. в м. Івано-Франківську, по вул. Галицька, 105, керував транспортним засобом «Volkswagen», д.н.з. НОМЕР_1 , з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, поведінка, що не відповідає обстановці. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, у встановленому законом порядку, за допомогою приладу Драгер та в медичному закладі відмовився, чим порушив вимоги п.2.5 Правил дорожнього руху України. (а.с. 1)

ОСОБА_1 були роз`яснені його права та обов`язки, передбачені ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП, і повідомлено, що розгляд справи відбудеться у Болехівському міському суді Івано-Франківської області.

В графі «Пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, по суті порушення» зазначено про те, що ОСОБА_1 відмовився від надання пояснень.

Право відмовитись давати свідчення щодо себе, закріплене ст.63 Конституції України, є важливою гарантією захисту від незаконного тиску на особу з метою змусити її своїми показаннями створити підставу для притягнення її до відповідальності. Дотримання права не свідчити проти себе є складовою реалізації права особи на справедливий і публічний розгляд її справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, закріпленого у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Проте заборона притягнення до відповідальності особи на підставі її відмови давати пояснення не свідчить про неможливість використання у доказуванні факту мовчання особи в ситуаціях, які чітко вимагають необхідність надання таких пояснень.

Зокрема, відповідно до практики розгляду справ Європейським судом з прав людини право на мовчання та право не давати свідчення проти себе не є абсолютними правами «не можна сказати, що рішення обвинуваченого мовчати впродовж усього кримінального провадження обов`язково не повинно мати наслідків, коли суд, що розглядає справу, намагатиметься оцінити докази проти нього. Питання, чи порушують статтю 6 негативні висновки, зроблені з мовчання обвинуваченого, має вирішуватися у світлі всіх обставин справи»

Зі змісту доводів апеляційної скарги вбачається, що стороною захисту заперечується факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом, стверджується про порушення працівниками поліції вимог ст.266 КУпАП та наголошується на тому, що ОСОБА_1 не відмовлявся від проходження огляду на стан сп`яніння.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що вищевказані доводи вже перевірялись судом першої інстанції, яким було встановлено, що вони є неспроможними, оскільки сукупність досліджених судом доказів свідчить про те, що ОСОБА_1 дійсно керував транспортним засобом з ознаками сп`яніння та в порушення вимог п.2.5 ПДР України відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку.

Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що вина ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення доводиться даними з протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД № 351939 від 01.01.2024 року; направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану сп`яніння, де зазначено, що ОСОБА_1 від огляду відмовився; актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, де зазначено, що огляд не проводився, водій від проходження огляду відмовився; письмовими поясненнями свідка ОСОБА_3 , який, зупинив транспортний засіб під керуванням ОСОБА_1 на блокпосту; рапортом працівника поліції; відеозаписами, які містяться в матеріалах провадження та дослідженні у судовому засіданні.

Відповідно до Акту огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, вбачається, що у ОСОБА_1 були виявлені ознаки спьяніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, різке забарвлення шкірного покриву обличчя, поведінка, яка не відповідає обстановці (а.с.4).

Окрім того, відповідно до направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 01.01.2024 року (а.с.3), водій ОСОБА_1 відмовився від проходження огляду в медичному закладі.

Вищевказаний акт огляду на стан сп`яніння та направлення складені у відповідності до вимог Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції і вони безумовно стосуються обставин, вчиненого правопорушення. Однак, огляд на стан сп`яніння не проводився у зв`язку із відмовою водія транспортного засобу проходити такий огляд.

Зі змісту письмових пояснень свідка ОСОБА_3 вбачається, що останній стверджує, що 01.01.2024 року о 03 год. 34 хв., перебуваючи на блокпості № 36 «Пасічна», зупинив транспортний засіб «Volkswagen», д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 , в ході спілкування з водієм виявив у останнього ознаки алкогольного сп`яніння у зв`язку з чим здійснив дзвінок на лінію 102.( а.п.5)

Зі змісту рапорта поліцейського взводу 1 роти ТОРУПП в Івано-Франківській області ОСОБА_4 вбачається, що після отримання виклику на службовий планшет, прибули за вказаною адресою на блокпост на якому зупинили громадянина, який незважаючи на неодноразові прохання відмовився надавати документи у зв`язку з чим були прийнято рішення про примусове затримання та доставлення в РУП ГУНП для встановлення особи. Затриманий виявився ОСОБА_1 у якого були виявлені ознаки алкогольного сп`яніння та запропоновано пройти огляд на стан сп`яніння від якого водій відмовився. ( а.п. 6)

Апеляційний суд звертає увагу на те, що вказаний рапорт працівника поліції за своїм правовим змістом є службовим документом, яким поліцейський інформує керівництво про законність своїх дій.

Разом з тим, дані вищевказаного рапорту працівника поліції разом із копією постанови про притягнення до адміністративної відповідальності повністю узгоджуються з іншими матеріалами справи в частині послідовності дій працівників поліції, щодо оформлення ними протоколу про адміністративне правопорушення.

Суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що згідно статті 251 КУпАП відеофіксація є одним із доказів в справі про адміністративне правопорушення, тому з метою всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин справи, в їх сукупності, судом були досліджені відеозаписи з нагрудних відеокамер (відеореєстраторів) інспекторів патрульної поліції.

Досліджений судом відеозапис дійсно має достатньо високу інформативність, позбавлений упередження і суб`єктивного ставлення, має безсторонній характер, що вимагало від суду ретельного та уважного дослідження вищевказаного доказу у сукупності із іншими доказами по справі.

Суд детально проаналізував зміст відеозапису, який було долучено до протоколу про адміністративне правопорушення та обґрунтовано зазначив, що вищевказаний відеозапис узгоджується із іншими доказами по справі та повністю доводить вину у вчиненні правопорушення.

Так, відеозаписом зафіксовано прибуття патрульної поліцейської машини до пропускного пункту на якому було зупинено транспортний засіб під керуванням ОСОБА_1 , оскільки останній порушуючи Правила дорожнього руху, перетнув подвійну суцільну лінію дорожньої розмітки та керував транспортним засобом під час комендантської години.

Відеозаписом зафіксовано, що ОСОБА_1 повністю визнавав факт керування транспортним засобом, однак вважав, що він безпідставно зупинений на пропускному пункті. При цьому, ОСОБА_1 висловлювався нецензурною лайкою та відмовлявся надати документи, які підтверджують його особистість, у зв`язку з чим працівниками поліції було застосовано до нього затримання із застосуванням кайданків. В подальшому ОСОБА_1 був доставлений до відділу поліції де працівник поліції повідомив йому про те, що в нього наявні певні ознаки алкогольного сп`яніння і він зобов`язаний пройти огляд на стан сп`яніння у встановленому законом порядку.

Відеозаписом зафіксовано як працівник поліції пропонує ОСОБА_1 пройти огляд на стан сп`яніння за допомогою спеціальної технічного приладу, який буде застосовано поліцейським, або в медичному закладі. Однак, останній намагається уникнути прямої відповіді на поставлені запитання, сперечається з працівниками поліції стосовно правомірності їх дій та продовжує застосовувати ненормативну лексику, стверджує, що він не розуміє питання, які йому ставить працівник поліції, не володіє українською мовою та потребує перекладача.

Працівник поліції вважав що така поведінка ОСОБА_1 свідчить про його фактичну відмову від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку та повідомив, що стосовно нього буде складно протокол про притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП у зв`язку із відмовою від проходження огляду на стан сп`яніння.

ОСОБА_1 були роз`яснені процесуальні права та обов`язки передбачені ст.63 Конституції України та ст.268 КУпАП, повідомлено про зміст протоколу про адміністративне правопорушення.

ОСОБА_1 також був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.4 ст.126 КУпАП, оскільки не пред`явив посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб та поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав відеозаписи належним та допустимим доказом, оскільки вони отримані у встановленому законом порядку та дозволяє повно і всебічно встановити обставини вчиненого адміністративного правопорушення.

Зафіксовані відеозаписом обставини, які були здійснені поліцейським за допомогою нагрудного відео реєстратора, безумовно стосуються вчиненого правопорушення, що надає можливість повно та об`єктивно дослідити їх, детально відновити послідовність подій та конкретизувати поведінку поліцейських та особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.

За таких обставин, апеляційний суд вважає безпідставними доводи про неповноту судового розгляду, оскільки суд повно та всебічно встановив обставини, які мають значення для розгляду вказаного провадження.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що судовий розгляд здійснюється у відповідності до принципу змагальності сторін, відповідно до якого кожна із сторін самостійно доводить правильність її правової позиції та надає суду відповідні докази на підтвердження своїх доводів.

Сторони мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав.

Апеляційний суд вважає, що суд повинен сприяти сторонам у виконані ними своїх процесуальних обов`язків та реалізації наданих ним прав і допомагати їм отримати докази, які мають істотне значення для розгляду справи.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні дані, які свідчать про те, що суд відмовився прийняти заходи для отримання доказів, які мали істотне значення для розгляду провадження та допустив неповноту судового розгляду.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень Інструкції із застосуванням органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото-і кінозйомки, відеозапису, затвердженої наказом МВС України №1026 від 18.12.2018р. які свідчать про те, що вказані відеозаписи необхідно визнати як недопустимі докази.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Разом з тим, сукупність досліджених судом доказів, поза розумним сумнівом доводить винуватість ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення та , що саме він керував транспортним засобом та відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку.

Зокрема, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що зі змісту відеозапису вбачається, що ОСОБА_1 повністю визнавав факт керування транспортним засобом та пояснював, що прямував на автозаправну станцію, що на виїзді з міста, щоб поспати, однак на АЗС не доїхав, оскільки був зупинений на блокпості.

Апеляційний суд неодноразово звертав увагу на те, що згідно диспозиції ч.1 ст.130 КУпАП, для настання адміністративної відповідальності, не має значення причина відмови особи, яка керує транспортним засобом від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції за виключенням обставин, які встановлені ст. 17 КУпАП.

Апеляційний суд вважає, що ОСОБА_1 не діяв у стані крайньої необхідності, не знаходився у стані необхідної оборони і не перебував у стані неосудності.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до ПДР України водій транспортного засобу повинен не просто погодитись на проведення огляду на стан сп`яніння, а своєю процесуальною поведінкою забезпечити реальну можливість проведення такого огляду і не створювати перешкоди для проведення такого огляду, висуваючи безпідставні умови, які значно ускладнюють або взагалі унеможливлюють проведення такого огляду.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що факт відмови водія від проходження огляду на стан сп`яніння за своїм правовим змістом є правопорушенням, а не процесуальною дією, яка дозволяє виявити волевиявлення особи, яка підозрюється у керуванні транспортним засобом у стані сп`янінням щодо її бажання проходити огляд на стан алкогольного сп`янінням у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що право на захисника, яке передбачено ст.268 КУпАП виникає у особи, яка обвинувачується у вчиненні правопорушення, тільки після складання стосовно неї відповідного протоколу про адміністративне правопорушення.

Перевіряючи доводи щодо неправомірності зупинки транспортного засобу, апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» з 24 лютого 2022 року запроваджено воєнний стан на всій території України який неодноразово продовжувався та діє на сьогодні.

У зв`язку із запровадженням в Україні воєнного стану тимчасово обмежуються конституційні права і свободи людини та громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також впроваджуються тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб.

За змістом ст. 15 Постанови Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2021 року № 1455 «Про затвердження Порядку встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан» (далі Постанова КМУ) патрулям на території, де встановлено особливий режим, в установленому законодавством порядку надано право перевіряти в осіб документи, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, та перепустки, а в разі їх відсутності - затримувати відповідних осіб та доставляти до органів або підрозділів Національної поліції для встановлення особи; у разі потреби проводити огляд речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, які перевозяться зазначеними особами. Крім того, тимчасово обмежувати або забороняти на вулицях та дорогах, окремих ділянках місцевості та в інших громадських місцях перебування або пересування осіб, рух транспортних засобів, зокрема транспортних засобів іноземних, консульських установ чи представництв міжнародних організацій; виводити осіб з окремих ділянок місцевості та об`єктів, евакуйовувати транспортні засоби, та ін..

Приписами ст. 20 Постанови КМУ визначено, що заходи з контролю в`їзду/виїзду поза межами блокпостів включають: виявлення порушення встановленого порядку переміщення осіб, транспортних засобів, вантажів (товарів) на територію, де встановлено особливий режим; затримання осіб, транспортних засобів, вантажу (товару), проведення їх огляду та передачу їх уповноваженим представникам правоохоронних органів.

Передбачено, що під час здійснення заходів з обмеження свободи пересування громадян України, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів не можуть бути обмежені права і свободи людини і громадянина, передбачені частиною другою статті 64 Конституції України, та повинні бути дотримані вимоги статей 12 і 13 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні (ст. 21 Постанови КМУ).

Апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що при оформленні поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху патрульна поліція керується Конституцією України, КУпАП, Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженою спільним наказом МВС, МОЗ України від 09 листопада 2015 року № 1452/735, іншими нормативно правовими актами, що набули чинності в умовах введення на території України воєнного стану.

Апеляційний суд неодноразово звертав увагу на те, що відповідно до національного законодавства працівник поліції самостійно на власний розсуд приходить до висновку про наявність ознак сп`яніння у водія транспортного засобу та вирішує питання щодо необхідності проходження водієм транспортного засобу огляду на стан сп`яніння.

Апеляційний суд, враховуючи наявність зазначених у протоколі про адміністративне правопорушення та інших документах, які долучені до матеріалів справи ознак сп`яніння вважає, що водій ОСОБА_1 повинен був виконати вимоги працівника поліції щодо проходження огляду на стан сп`яніння, оскільки сукупність наявних у справі доказів свідчить про обґрунтованість підозри працівників поліції про те, що водій керував транспортним засобом, перебуваючи у стані сп`яніння.

Апеляційний суд вважає, що законодавець передбачив настання адміністративної відповідальності за відмову від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку, саме з метою забезпечення неможливості ухилитись від проходження такого огляду водіями, які підозрюються у керуванні транспортним засобом у стані сп`яніння.

Так, у разі невиконання вимог п. 2.5 ПДР України, передбачена адміністративна відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП, а саме за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.

Апеляційний суд неодноразово звертав увагу на те, що користування джерелом підвищеної небезпеки покладає на водія транспортного засобу певні додаткові обов`язки, які пов`язані із необхідністю забезпечення безпечного використання транспортних засобів.

Апеляційний суд вважає, що таке обмеження прав конкретної особи повністю відповідає інтересам суспільства щодо забезпечення безпеки дорожнього руху.

Апеляційний суд неодноразово звертав увагу на те, що правомірність дій поліцейських щодо зупинки транспортного засобу не знаходиться у причинному зв`язку з обов`язком водія транспортного засобу пройти відповідний медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного сп`яніння.

Право органів Національної поліції вимагати пройти у встановленому порядку медичний огляд у відповідності до п.2.5 ПДР України кореспондується із обов`язком водія не керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин.

Апеляційний суд неодноразово вказував на те, що керування транспортним засобом водієм, який підозрюється в тому, що перебуває у стані сп`яніння, створює реальну небезпеку, яка може призвести до тяжких наслідків.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що у рішенні по справі "О`Галлоран та Франціє проти Сполученого Королівства" від 29.06.2007 року Європейський суд з прав людини постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 266 КУпАП огляд водія (судноводія) на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 266 КУпАП у разі незгоди водія (судноводія) на проведення огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров`я. Перелік закладів охорони здоров`я, яким надається право проведення огляду особи на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, затверджується управліннями охорони здоров`я місцевих державних адміністрацій.

Відповідно до вимог п. 2.5 ПДР України, водій повинен на вимогу працівника поліції пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану сп`яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин.

Таким чином, сукупність досліджених судом доказів поза розумним сумнівом свідчить про те, що ОСОБА_1 , будучи водієм транспортного засобу, відмовився від проходження у встановленому законом порядку огляду на стан сп`яніння, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 130 КУпАП.

Апеляційний суд вважає, що адміністративне стягнення обране судом в мінімальних межах ч.1 ст.130 КУпАП відповідає вимогам ст.23 КУпАП, відповідно до якої адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення та запобігання вчиненню нових правопорушень самим правопорушником та іншими особами.

Разом з тим, вчинене ОСОБА_1 адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП, за своїм характером є грубим суспільно небезпечним проступком у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху та створює підвищену небезпеку для самого водія та інших учасників дорожнього руху і може призвести до тяжких непоправних наслідків.

При цьому, апеляційний суд виходить з того, що при визначенні стягнення необхідно враховувати його виховну дію, оскільки покарання, повинно бути направлено не тільки на забезпечення виправлення правопорушника та попередження вчинення ним нових правопорушень, а також повинно бути спрямовано на попередження вчинення правопорушень іншими особами.

Застосовуючи справедливе стягнення за вчинене правопорушення, суд таким чином констатує, що відповідні діяння є суспільно небезпечними та за їх вчинення настають певні негативні наслідки.

Керуючись ст. 294 КУпАП ,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника адвоката Крамара Ю.М. залишити без задоволення.

Постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 березня 2024 року щодо ОСОБА_1 за ст.130 ч.1 КУпАП залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення.

Суддя Івано-Франківського

апеляційного суду О.П. Васильєв