Миколаївський апеляційний суд
Справа № 33/812/365/24 Головуючий суду І інстанції
Категорія: ч. 1 ст. 163-4 КУпАП суддя Далматова Г.А.
Суддя апеляційного суду
Чебанова-Губарєва Н.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2024 року м. Миколаїв

Суддя судової палати у кримінальних справах Миколаївського апеляційного суду Чебанова-Губарєва Н.В., розглянула апеляційну скаргу захисника особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 ОСОБА_2 на постанову судді Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 17 червня 2024 року, якою

ОСОБА_1 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешкає в АДРЕСА_1 ,

визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 163-4 Кодексу України про адміністративні правопорушення, провадження у справі закрито за закінченням строку накладення адміністративного стягнення.

За постановою судді, 09.04.2024 р., при проведенні перевірки ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ЮЖТЕПЛОЕНЕРГОМОНТАЖ» встановлено, що в період часу з 01.01.2018 р. по 31.12.2023 р. головним бухгалтером ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ЮЖТЕПЛОЕНЕРГОМОНТАЖ» ОСОБА_1 за податковою адресою: АДРЕСА_2 , допущено заниження військового збору, утриманого із суми медичного страхування працівників, нарахованого за вересень листопад 2022 року на загальну суму 154,84 грн., в тому числі за вересень 52,14 грн, за жовтень 51,35 грн., за листопад 51,35 грн., чим порушено вимоги пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України.

Своїми діями ОСОБА_1 вчинила адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 163-4 Кодексу України про адміністративні правопорушення, як порушення порядку утримання та перерахування податку на доходи фізичних осіб і подання відомостей про виплачені доходи.

В апеляційній скарзі апелянт вважає, що під час закриття провадження у справі про адміністративні правопорушення у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення, передбачених ст. 38 КУпАП, вина особи не встановлюється.

Така правова позиція узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, зокрема, з рішенням у справі «Грабчук проти України» від 26.09.2006 р., відповідно до змісту якого, у разі закриття провадження по справі з нереабілітуючих обставин, питання про доведеність вини особи не вирішується.

При цьому, захисник наполягає на тому, що формулювання суті правопорушення не містить діянь ОСОБА_1 , які б охоплювались об`єктивною стороною адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 163-4 КУпАП.

Зі змісту оскаржуваної постанови та протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, шо ОСОБА_1 допущено заниження військового збору. В той час, як об`єктивна сторона адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 163-4 КУпАП полягає в неутриманні або неперерахуванні до бюджету сум податку на доходи фізичних осіб при виплаті фізичній особі доходів, перерахуванні податку на доходи фізичних осіб за рахунок коштів підприємств, установ і організацій (крім випадків, коли таке перерахування дозволено законодавством), неповідомленні або несвоєчасному повідомленні державним податковим інспекціям за встановленою формою відомостей про доходи громадян.

Крім того, на думку апелянта, акт перевірки від 09.04.2024 р. за № 6583/14-29-07-01/3885956, копія якого міститься в матеріалах справи і яка, за висновками судді, підтверджує вину ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, не є юридичною формою рішення податкового органу і сам по собі не породжує певних правових наслідків для платника податків, не є актом індивідуальної дії та не підлягає оскарженню, що узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові Касаційного адміністративного суду від 08.090.2020, справа № П/811/2893/14.

Отже, висновки, викладені в акті від 09.04.2024 р., є відображенням дій працівників податкового органу, викладенням цими працівниками власних суб`єктивних висновків щодо зафіксованих обставин, а тому не може слугувати належним і допустимим доказом винуватості особи у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 163-4 КУпАП та не звільняє особу, яка склала протокол про адміністративне правопорушення від обов`язку доводити ті висновки, які зазначені в акті перевірки.

Отже, єдиною правомірною підставою для складання протоколу про адміністративне правопорушення, передбачене, зокрема ст. 163-4 КУпАП є наявність, на момент складання протоколу, узгодженого податкового повідомлення-рішення, а не акт перевірки.

Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності в її діях складу адміністративного правопорушення, обов`язковими елементами якого є: об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт, суб`єктивна сторона. Відсутність хоча б одного із вказаних елементів виключає склад правопорушення взагалі, а порушена справа підлягає закриттю.

Дослідивши відомості та доказі по справі, суд апеляційної інстанції доходить наступного.

Згідно з вимогами ст. ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, суд повинен повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, дати належну оцінку зібраним доказам. Зокрема, суд повинен з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи є винною особа в його вчиненні.

Диспозиція ч. 1 ст. 163-1 КУпАП встановлює адміністративну відповідальність за відсутність податкового обліку, порушення керівниками та іншими посадовими особами підприємств, установ, організацій встановленого законом порядку ведення податкового обліку, у тому числі неподання або несвоєчасне подання аудиторських висновків, подання яких передбачено законами України.

Конструкція наведеної норми закону є бланкетною, яка описує правопорушення, але для повного визначення ознак цього правопорушення відсилає до Податкового Кодексу України.

Відповідно до п. 75.1 ст. 75 ПКУ, контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

За нормою з п. 86.1. ст. 86 ПКУ, результати перевірок (крім камеральних та електронних перевірок) оформлюються у формі акта або довідки. У разі, встановлення, під час перевірки, порушень складається акт, якщо такі порушення відсутні, складається довідка. Акт перевірки документ, який складається у передбачених цим Кодексом випадках, підтверджує факт проведення перевірки та відображає її результати (абзац другий п. 86.1 ст. 86 Податкового кодексу України).

Відповідно до п. 86.7 ст. 86 Кодексу, у разі незгоди платника податків або його представників з висновками перевірки чи фактами і даними, викладеними в акті (довідці) перевірки (крім документальної позапланової перевірки, проведеної у порядку, встановленому пп. 78.1.5 п. 78.1 ст. 78 Кодексу), вони мають право подати свої заперечення та додаткові документи і пояснення, зокрема, але не виключно, документи, що підтверджують відсутність вини, наявність пом`якшуючих обставин або обставин, що звільняють від фінансової відповідальності відповідно до Кодексу, до контролюючого органу, який проводив перевірку платника податків, протягом 10 робочих днів з дня, наступного за днем отримання акта (довідки).

Такі заперечення, додаткові документи і пояснення є невід`ємною частиною матеріалів перевірки.

Розгляд матеріалів перевірки здійснюється комісією з питань розгляду заперечень контролюючого органу протягом 10 робочих днів, що настають за днем отримання заперечень до акта перевірки та/або додаткових документів і пояснень відповідно до цього пункту (днем завершення перевірки, проведеної у зв`язку з необхідністю з`ясування обставин, що не були досліджені під час перевірки та зазначені у запереченнях, додаткових документах та поясненнях), та платнику податків надсилається відповідь у порядку, визначеному статтею 42 Кодексу (п. п. 86.7.1. 86.7 ст. 86 Кодексу).

Податкове повідомлення-рішення приймається керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу на підставі висновку комісії контролюючого органу з питань розгляду заперечень протягом п`яти робочих днів, наступних за днем прийняття такого висновку комісією і надання (надсилання) письмової відповіді платнику податків, у порядку, визначеному п п. 86.7.1 п. 86.7 (п.п. 86.7.5 п. 86.7 ст. 86 Кодексу).

Податкові повідомлення-рішення, згідно з п. 56.1 ст. 56 ПКУ, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.

Адміністративне оскарження передбачає подання платником податків скарги до контролюючого органу вищого рівня, який може скасувати податкове повідомлення-рішення про визначення суми грошового зобов`язання платника податків або будь-яке інше рішення контролюючого органу у разі встановлення невідповідності таких рішень актам законодавства, що передбачено п. 55.1. ст. 55 ПКУ.

При цьому, згідно з п. 56.15 ст. 56 ПКУ, протягом розгляду контролюючим органом вищого рівня скарги платника податків на рішення контролюючого органу сума грошового зобов`язання, що оскаржується, вважається неузгодженою. А днем узгодження грошового зобов`язання платника податків вважається день закінчення процедури адміністративного оскарження (другий п.п. 56.17.5 ст. 56 ПКУ).

В п. 56.18 ст. 56 ПКУ платнику податків надано право на звернення до суду з позовом щодо визнання недійсним рішення контролюючого органу, при цьому грошове зобов`язання вважається неузгодженим до дня набрання судовим рішенням законної сили.

Також, згідно з п. 56.19 ст. 56 ПКУ, у разі коли до подання позовної заяви проводилася процедура адміністративного оскарження, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов`язання протягом місяця, що настає за днем закінчення процедури адміністративного, оскарження відповідно до п.56.17 цієї статті.

Таким чином, податковим законодавством України передбачено дворівневу процедуру оскарження рішень податкового органу та поширено презумпцію невинуватості на процедуру оскарження.

Визнаючи ОСОБА_1 винною, суддя послався, як на докази винуватості, на відомості, які містяться у протоколі про адміністративне правопорушення та акті про результати документальної планової виїзної перевірки.

З матеріалів справи вбачається, що документальну планову виїзну перевірку ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ЮТЕМ» щодо дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, при декларуванні, за період з 01.01.2018 р. по 31.12.2023 р., правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період діяльності з 30.07.2014 р. по 31.12.2023 р. з метою здійснення контролю за своєчасністю, достовірністю, повнотою нарахування та сплати податків та зборів проведено головними державними інспекторами відділів ГУ ДПС у Миколаївській області на підставі наказу Головного управління ДПС у Миколаївській області від 21.02.2024 р. № 250-п.

ТОВ «Ютем», про проведення документальної планової виїзної перевірки, проінформовано письмовим повідомленням від 21.02.2024 р. № 33/14-29-07-11, яке надіслано платнику податків 21.02.2024 р. рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Перевірку проведено з відома директора ТОВ «Ютем» ОСОБА_3 в присутності головного бухгалтера ОСОБА_1 .

Перевірка проводилась з 06.03.2024 р. по 02.04.2024 р.

В охопленому перевіркою звітному періоді відповідальними за фінансово-господарську діяльність платника податків ТОВ «Ютем» були керівник ОСОБА_3 з 18.09.2014 р. по дату закінчення проведення перевірки та головний бухгалтер ОСОБА_1 , починаючи з 01.02.2018 р. по дату закінчення проведення перевірки.

29.04.2024 р. головним державним інспектором відділу перевірок платників основних галузей економіки, у сфері матеріального виробництва, торгівлі та послуг управління податкового аудиту ГУ ДПС у Миколаївській області складено протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 .

Зокрема, з відомостей, які зафіксовані в протоколі вбачається, що головний бухгалтер ТОВ «ЮТЕМ» ОСОБА_1 в період з 01.01.2018 р. по 31.12.2023 р., занизила військовий збір, утриманий із суми медичного страхування працівників, нарахованого за вересень листопад 2022 року на загальну суму 154,84 грн., в тому числі за вересень 52,14 грн, за жовтень 51,35 грн., за листопад 51,35 грн., чим порушено вимоги пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України.

Зазначений протокол складений уповноваженою державою особою і, дії посадової особи, що його складала, в порядку, передбаченому чинним законодавством, ані ОСОБА_1 , ані її захисником не оскаржувалися, тобто останні не зверталися із скаргами на дії працівників податкової служби до їх безпосереднього керівництва із питанням ініціювання проведення службової перевірки щодо неправомірних дій працівників податкової служби під час складення ним протоколу, не зверталися із позовом до суду в порядку КАСУ щодо дій працівників податкової служби, а також не зверталися із відповідними заявами у порядку, передбаченому КПК України до правоохоронних органів, що вочевидь унеможливлює врахування апеляційним судом доводів апелянта щодо незаконності дій працівників поліції.

Тобто ОСОБА_1 не скористалась своїм процесуальним правом на оскарження дій працівників податкової служби під час складення ними протоколу стосовно неї. А тому, враховуючи відсутність будь яких скарг сторони захисту щодо дій працівників податкової служби під час складення ними протоколу стосовно ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції доходить висновку про те, що відомості, які зафіксовані в протоколі, відповідають дійсності та заслуговують на увагу.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 р., суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Дотримуючись вимог вищенаведеного закону суд апеляційної інстанції бере до уваги наступну практику Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, по справам «Кобець проти України» від 14.02.2008 р., «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001 р., «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002 р. неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.

У рішенні від 21.07.2011 р. по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерії доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту.

Крім того, Європейський суд з прав людини в своєму рішенні «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 р. зазначив, що згідно з принципом верховенства права однією з підвалин демократичного суспільства, який закріплений в усіх статтях Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, при розгляді справи та призначенні стягнення потрібно досягти справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, щоб під час відповідного втручання був дотриманий принцип законності і воно не було свавільним, тобто стягнення повинне бути пропорційним, воно має відповідати тяжкості скоєного правопорушення, а також його наслідкам.

Враховуючи наведене, апеляційний суд доходить висновку, що суддею місцевого суду прийнято обґрунтоване рішення щодо порушення ОСОБА_1 вимог Податкового кодексу України та притягнення за ч. 1 ст. 163-4 КУпАП до відповідальності, а тому доводи апелянта про незаконність та необґрунтованість постанови є безпідставними.

Закінчення на момент розгляду справи строків накладення адміністративного стягнення згідно з п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП є обставиною, що виключає провадження в справі про адміністративне правопорушення, тобто провадження не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю.

Притягнення особи до відповідальності із накладенням адміністративного стягнення стає неможливим після закінчення строків, встановлених ст. 38 КУпАП.

Слід звернути увагу на те, що за змістом ст. ст. 247, 280 КУпАП, закриття провадження в справі у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення може мати місце лише тоді, коли у справі з`ясовано чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна особа, яка притягається до відповідальності у вчиненні правопорушення, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, тобто чи немає підстав для закриття провадження у справі, передбачених п. п. 1 - 6 ст. 247 КУпАП.

Отже, якщо закінчилися строки накладення адміністративного стягнення, передбачені ст. 38 КУпАП, то справа підлягає закриттю на підставі відповідної частини ст. 38 та п. 7 ст. 247 КУпАП.

При цьому, в постанові про закриття справи про адміністративне правопорушення має бути встановлено винність особи у вчиненні адміністративного правопорушення та строк, що пройшов із часу вчинення (виявлення) адміністративного правопорушення, а бо ж дату прийняття рішення про закриття провадження у випадку закриття справи відповідно до ч. 4 ст. 38 КУпАП.

Посилання апелянта на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права зводяться до його незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства та на законність судового рішення.

Враховуючи наведене, суддя місцевого суду в межах наданих йому матеріалів справи про адміністративне правопорушення провів судовий розгляд, дослідив надані йому докази, з`ясував обставини, що підлягали з`ясуванню при розгляді справи про адміністративне правопорушення, ухвалив законну та обґрунтовану постанову про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 163-4 КУпАП, тому підстав для скасування суд апеляційної інстанції не вбачає.

Керуючись ст. 294 КУпАП,

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу захисника особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову судді Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 17 червня 2024 року відносно ОСОБА_1 , залишити без змін.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Миколаївського

апеляційного суду Н.В. Чебанова-Губарєва