ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2024 року м. Київ

Суддя Солом`янського районного суду міста Києва Воронкін О.А., розглянувши матеріали про адміністративні правопорушення, що надійшли з Солом`янського ВП ГУНП в м. Києві про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП):

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, РНОКПП НОМЕР_1 , працюючого заступником директора ІФТНАМНУ, фактично мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 , -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАБ № 578848 від 28.06.2024 встановлено, що ОСОБА_1 вчинив домашнє насильство 31.05.2024 близько о 18 годині 00 хвилин за адресою проживання відносно брата ОСОБА_2 , 1975 року народження, а саме психологічного та фізичного характеру : словесно ображав та хватав за футболку, чим завдав шкоду здоров`ю, чим вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст.173-2 КУпАП.

В судовому засіданні ОСОБА_1 роз`яснено його права та обов`язки передбачені ст. 10, 63 Конституції України, ст. 268 КУпАП, ознайомившись з якими ОСОБА_1 повідомив, що його донька ОСОБА_3 мешкає у квартирі АДРЕСА_2 разом із його братом ОСОБА_2 . Незадовго до цього між його донькою ОСОБА_3 та братом ОСОБА_2 відбувся конфлікт. 31.05.2024 близько о 18 годині 00 хвилин він разом із дружиною на своєму автомобілі заїхав у двір будинку за місцем свого мешкання. Перед цим у двір заїхав його брат ОСОБА_2 . Коли він побачив свого брата, то зробив йому зауваження, що б він не чіплявся до доньки. На цьому розмова була завершена. В подальшому йому стало відомо, що брат викликав поліцію. Свідком даних подій була його дружина, яку попросив допитати у судовому засіданні. Також подав письмові заперечення у справі.

Представник ОСОБА_1 - захисник Бондарчук З.В. підтримав надані ОСОБА_1 свідчення та просив суд закрити провадження у справі відносно ОСОБА_1 оскільки ОСОБА_2 не є членом родини у розумінні вимог ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству», спільний побут ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не ведуть. У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази вчинення ОСОБА_1 правопорушення, передбаченого ч. 1ст.173-2 КУпАП, як і доказів звернення ОСОБА_2 до закладу охорони здоров`я.

Свідок ОСОБА_4 , ознайомившись зі своїми правами повідомила, що 31.05.2024 близько о 18 годині 00 хвилин вона разом із чоловіком на автомобілі заїхали у двір будинку за місцем свого мешкання. Перед цим у двір заїхав брат чоловіка - ОСОБА_2 . Її чоловік зробив брату зауваження та попросив не чіплятись до їх доньки ОСОБА_3 . На цьому розмова була завершена, а ОСОБА_2 пішов. Жодних тілесних ушкоджень ОСОБА_2 спричинено не було, як і не було конфлікту.

Суд, вислухавши ОСОБА_1 та свідка ОСОБА_4 , дослідивши письмові матеріали справи приходить наступного висновку.

Так, суд зобов`язаний виконувати завдання Кодексу України про адміністративне правопорушення, передбачені ст. 1 КУпАП, у якій зазначено, що завданням Кодексу України про адміністративне правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушення, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Відповідно до ст. 245, 251, 252, 280, 283 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, а також іншими документами. При цьому орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративне правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Так, на підтвердження вини ОСОБА_1 органом поліції були надані наступні докази:

-протоколом про адміністративне правопорушення ВАВ № 578848 від 28.06.2024;

-рапортом щодо реєстрації в журналі Єдиного обліку Солом`янського ВП ГУНП в м. Києві від 31.05.2024;

-завіреною належним чином копією термінового заборонного припису стосовно кривдника від 28.06.2024.

-письмовими поясненнями ОСОБА_1 від 28.06.2024;

Згідно з диспозицією ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, встановлена адміністративна відповідальність за вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь - яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі його винесення.

Дії ОСОБА_1 співробітником кваліфіковано за ознаками адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-2 КУпАП.

Як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАБ № 578848 від 28.06.2024 ОСОБА_1 вчинив домашнє насильство 31.05.2024 близько о 18 годині 00 хвилин за адресою проживання відносно брата ОСОБА_2 , 1975 року народження, а саме психологічного та фізичного характеру : словесно ображав та хватав за футболку, чим завдав шкоду здоров`ю.

Дані обставини спростовуються свідченнями ОСОБА_1 та ОСОБА_4 наданими у судовому засіданні та його письмовими поясненнями.

Інших доказів на підтвердження вини ОСОБА_1 суду не надано.

Суд наголошує, що він не вправі самостійно змінювати на шкоду особі фабулу, викладену у протоколі про адміністративне правопорушення, яка, по суті, становить виклад обвинувачення у вчиненні певного правопорушення, винуватість у скоєнні якого певною особою має доводитися в суді; суд також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення. Адже діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи викладене, співробітниками поліції не доведено факт вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства щодо ОСОБА_2 що призвело до передчасного складання протоколу про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст.173-2 КУпАП.

Приймаючи до уваги, що всі сумніви щодо доведеності вини правопорушника слід тлумачити на його користь, за відсутності переконливих доказів вини ОСОБА_1 суд приходить до висновку, що при розгляді справи не доведено, що в його діях наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, а вказане правопорушення задокументовано в законний спосіб, з огляду на вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на суд покладається обов`язок відповідно до закону здійснювати неупереджений розгляд та ухвалювати обґрунтовані рішення.

Відповідно до цієї ж статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на суд покладається обов`язок сприяти максимальному забезпеченню процесуальних прав учасників судового провадження.

Презумпція невинуватості - є конституційною гарантією, яка закріплена статтею 62 Основного закону України та передбачає, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Положеннями ч.1 ст.11 Загальної Декларації прав людини від 10.12.1948р. та ч.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 01.11.1950 р., ратифікованою Україною передбачено, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Суд наголошує, що правова природа адміністративної відповідальності також ґрунтується на конституційних принципах та правових презумпціях.

Так, згідно п.4.1. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року N 23-рп/2010 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 14-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (справа про адміністративну відповідальність у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху) зазначено, що Конституційний Суд України дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

Наведені правові позиції закріплюють, що особа не вважається винною, доки її вина не буде доведена у встановленому законом порядку. Тобто особа не повинна доказувати свою невинуватість і його поведінка вважається правомірною, доки не доведено зворотнє.

В Рекомендаціях №R (91) 1 Комітету Міністрів Ради Європи «Про адміністративні санкції» одним із принципів застосування адміністративних стягнень є встановлення обов`язку нести тягар доказування саме для адміністративних органів (принцип 7).

Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) в своїх рішеннях неодноразово зазначав, що санкції, які згідно національному законодавству Договірних держав не входять у сферу кримінальних покарань, можуть вважатися такими в світлі положень Конвенції. У своїх рішеннях у справах «Малофєєв проти Росії від 30 травня 2013 року», «Малиге проти Франції від 23 вересня 1998 року», «Озтюрк проти Германії» ЄСПЛ визнав адміністративні правопорушення кримінальними злочинами, які підпадають під гарантії статі 6 Конвенції.

Крім того, у п.21 свого рішення у справі «Надточий проти України» від 15 травня 2008 року ЄСПЛ зазначив, що український уряд визнав кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

На підставі викладеного, оцінюючи надані докази, суд приходить до висновку, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, а отже провадження по справі підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 247, 252, 283, 284 КУпАП, суддя -

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст.173-2 КУпАП закрити у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення на підставі п. 1 ч.1 ст. 247 КУпАП.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного суду у десятиденний строк з дня її проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Солом`янський районний суд міста Києва.

Суддя О.А.Воронкін