Справа № 216/407/24
Провадження № 3/216/493/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2024 року м. Кривий Ріг

Дніпропетровської області

Суддя Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області Онопченко Ю.В. розглянувши матеріали справи про адміністративне правопорушення, які надійшли з управління патрульної поліції в м. Кривому Розі Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП,

ВСТАНОВИВ:

01 січня 2024 року о 13:46 год по вул. Піхотинська, 57 в м. Кривому Розі, водій ОСОБА_1 керував автомобілем «Renault Logan», державний номерний знак НОМЕР_2 ,в стані алкогольного сп`яніння. Огляд проводився на місці зупинки транспортного засобу за допомогою газоаналізатора Drager Alcotest 6820. Результат огляду склав 0,56 % проміле. Вказаними діями ОСОБА_1 порушив п. 2.9а Правил дорожнього руху України.

ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, надав суду клопотання про закриття провадження у справі, у зв`язку із вчиненням дій в стані крайньої необхідності. Він не заперечував обставин викладених у протоколі про адміністративне правопорушення, однак просив врахувати, що з лютого 2022 року проходить військову службу за призовом під час мобілізації. 01 лютого 2024 року перебував на посаді командира 3 стрілецького взводу 1 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 , виконував наказ безпосереднього командира, та відповідно до керівних документів командування, повинен був невідкладно прибути до командного пункту, на той час тимчасово розташованого на території м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у зв`язку з чим пересувався на автомобілі «Renault Logan», державний номерний знак НОМЕР_2 , незважаючи на те, що напередодні, будучи вільним від обов`язків військової служби вживав алкогольні напої в невеликій кількості.

Суд, дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, прийшов до наступних висновків.

Пунктами 1.3, 1.9 Правил дорожнього руху України на учасників дорожнього руху покладений обовязок знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, за порушення цих Правил вони несуть відповідальність згідно з законодавством.

Відповідно до п. 2.9а Правил дорожнього руху України, водієві забороняється: керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин.

Адміністративним правопорушенням відповідно до ч. 1 ст. 130 КУпАП є керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

У відповідності зі ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, що закріплено ст. 252 КУпАП.

Порядок проведення огляду водіїв на стан алкогольного сп`яніння регулюється Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я 09.11.2015 № 1452/735 (далі Інструкція).

Відповідно до розділу ІІ Інструкції, за наявності ознак, передбачених пунктом 3 розділу І цієї Інструкції (запах алкоголю з порожнини рота; порушення координації рухів; порушення мови; виражене тремтіння пальців рук; різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя; поведінка, що не відповідає обстановці), поліцейський проводить огляд на стан сп`яніння за допомогою спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом.

Огляд водія на стан сп`яніння проводиться:

- поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом (спеціальні технічні засоби);

- лікарем закладу охорони здоров`я (у сільській місцевості за відсутності лікаря фельдшером фельдшерсько-акушерського пункту, який пройшов спеціальну підготовку) (п. 6 Розділу І Інструкції № 1413/278580).

Підтвердження стану сп`яніння в результаті огляду та згода водія транспортного засобу з результатами такого огляду є підставою для його притягнення згідно із законом до відповідальності (абз. 2 п. 5 Порядку № 1103, ст. 130 КУпАП).

Проте, у разі незгоди водія на проведення огляду на стан сп`яніння поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров`я (ч. 3 ст. 266 КУпАП).

Водій транспортного засобу, що відмовився від проведення огляду на місці зупинки транспортного засобу або висловив незгоду з його результатами, направляється поліцейським для проведення огляду до відповідного закладу охорони здоров`я (п. 6 Порядку № 1103, п. 7 Розділу І Інструкції № 1413/278580).

З метою забезпечення достовірності результатів огляду водіїв транспортних засобів, які мають бути оглянуті в закладах охорони здоров`я, поліцейський забезпечує доставку цих осіб до найближчого закладу охорони здоров`я не пізніше ніж протягом двох годин з моменту виявлення підстав для його проведення (п. 9 Розділу ІІ Інструкції № 1413/278580, п. 7 Порядку № 1103).

Із оглянуто диску відеозапису з місця події судом встановлено, що ОСОБА_1 керуючи автомобілем «Renault Logan», державний номерний знак НОМЕР_2 , був зупинений працівниками патрульної поліції на підставі п. 1 п.п. 3 ст. 34 Закону України «Про Національну поліцію». Під час спілкування з працівниками поліції у ОСОБА_1 спостерігалися ознаки алкогольного сп`яніння, було запропоновано пройти огляд на стан сп`яніння, на що останній погодився.

Диск відеозапису не викликає сумнівів щодо його фальсифікації, необ`єктивності, та підтверджує обставини викладені в протоколі про адміністративне правопорушення.

Згідно висновку Drager Alcotest 6820, у ОСОБА_1 виявлено 0,56 % проміле алкоголю.

Також, як належні докази вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП судом оцінено та визнано:

- протокол про адміністративне правопорушення, який складено уповноваженою на те посадовою особою, у відповідності до положень ч. 1 ст. 256 КУпАП, містить обов`язкові дані, передбачені вказаною статтею та є основним джерелом доказової інформації про подію правопорушення та особу порушника;

- акт огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів від 01.01.2024;

- рапорт інспектора взводу № 3 роти № 1 батальйону № 1 ППП в м. Кривий Ріг УПП в Дніпропетровській області старшого лейтенанта поліції Гайбури В. від 01.01.2024.

В ході розгляду справи ОСОБА_1 заявлялись клопотання про закриття провадження у справі у зв`язку з вчиненням дій в стані крайньої необхідності, виконуючи обов`язки військової служби та наказ безпосереднього командира.

Статтею 17 КУпАП встановлено, що особа, яка діяла в стані крайньої необхідності, необхідної оборони або яка була в стані неосудності, не підлягає адміністративній відповідальності.

За змістом статей 10, 11 КУпАП адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків. Адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити.

Відповідно до статті 18 КУпАП, не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода. У разі вчинення особою діяння у стані крайньої необхідності така особа не лише звільняється від адміністративної відповідальності, а такі дії взагалі не розглядаються як адміністративне правопорушення, оскільки в діянні немає ознаки вини.

Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, наведеною у постанові від 21 грудня 2018 року в справі № 686/5225/17 (адміністративне провадження № К/9901/15521/18).

В ході слухання справи судом встановлено, що згідно довідки військової частини НОМЕР_1 від 12.04.2024 № 1696/1369, командир 3 стрілецького взводу 1 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 старший сержантОСОБА_1 01.01.2024 виконуючи обов`язки військової служби та наказ безпосереднього командира, відповідно до керівних документів командування, повинен був невідкладно прибути до командного пункту, на той час тимчасово розташованого на території м. Кривого Рогу Дніпропетровської області. Однак, на думку суду, дії ОСОБА_1 при викладених обставинах не можуть бути розцінені як крайня необхідність, оскільки вони не були направлені на усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, тощо.

У справах «Тейксейра де Кастро проти Поругалії» від 09 червня 1988 року, «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» від 06 грудня 1988 року, ЄСПЛ неодноразово наголошував, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази. При оцінці доказів сум має керуватися критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

Проаналізувавши всі докази у сукупності, суд вважає, що ОСОБА_1 порушив п. 2.9а Правил дорожнього руху України, та його вина у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП знайшла підтвердження в повному обсязі.

Будь-яких порушень зі сторони працівників патрульної поліції під час складення протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 судом не встановлено.

Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007, постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обовязки у правовому полі.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобовязує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України» § 23).

На підставі вищевикладеного, враховуючи характер скоєного правопорушення, особу порушника, ступінь його вини та інші вимоги ст. 33 КУпАП, суд вважає за необхідне, визнати винним ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення та накласти на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави, з позбавленням права керування транспортними засобами, що є достатнім для запобігання вчиненню в подальшому правопорушень.

Відповідно до ст. 40-1 КУпАП, п. 5 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» необхідно стягнути з ОСОБА_1 у дохід держави судовий збір у розмірі 605,60 грн.

Керуючись ст.ст. 40-1, 130, 279, 280, 283 КУпАП, п.5 ч.2 ст.4 Закону України « Про судовий збір», -

ПОСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накласти на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн (сімнадцять тисяч гривень) на користь держави, з позбавленням права керування транспортними засобам строком на 1 (один) рік.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в дохід держави судовий збір у розмірі 605,60 грн (шістсот п`ять гривень шістдесят копійок).

Штраф має бути сплачений не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня вручення постанови про накладення штрафу.

У разі несплати штрафу у вищевказаний строк, в порядку примусового виконання постанови, штраф стягується у подвійному розмірі.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. Постанова може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Суддя Ю.В.Онопченко