Номер провадження: 33/813/1842/24
Головуючий у першій інстанції Прохоров П. А.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.07.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в особі судді Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання Виходець А.В.,

осіб, які з`явилися до судового засідання:

- захисник ОСОБА_1 адвоката Масіна Олександра Вікторовича,

- захисник ОСОБА_2 адвоката Чурсова Вероніка Олександрівна,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову судді Київського районного суду м.Одеси від 24 травня 2024 року, -

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД № 732249 від 25.04.2024 року, водій ОСОБА_2 25.04.2024 року біля 11.15 в м. Одесі по вул. Адміральський проспект, керуючи транспортним засобом Volkswagen Tiguan р/н НОМЕР_1 , під час наближення до нерегульованого пішохідного переходу на якому перебував пішохід, завчасно не знизив швидкість, в результаті чого виникла небезпека для пішохід, був вимушений застосувати екстрене гальмування, чим створив аварійну ситуацію для автомобіля ТАТА LPT 613 р/н НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_1 , чим порушив п.п. 18.1, 18.4 Правил дорожнього руху, за що відповідальність передбачена ст. 122 - 4 КУпАП.

Постановою судді Київського районного суду м. Одеси від 24 травня 2024 року провадження у справі про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст. 122-4 КУпАП закрито на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП, за відсутності події та складу адміністративного правопорушення.

Не погоджуючись з зазначеною постановою суду, ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову судді Київського районного суду м. Одеси від 24 травня 2024 року та визнати винним ОСОБА_2 у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 122 - 4 КУпАП, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції під час розгляду вказаної справи було порушено принципи верховенство права та вільного доступу до правосуддя, а саме потерпілій особі - ОСОБА_1 , не було надано доступу до повного ознайомлення з матеріалами справи, не отримував жодних сповіщень щодо розгляду справи, тим самим суд першої інстанції позбавив можливості викласти власні доводи і аргументи щодо події. Вказує, що не були долучені та не взагалі не згадані пояснення свідка ДТП пішохода ОСОБА_3 , яку ледве не збив водій ОСОБА_2 . Так, відповідно до пояснень свідка, переходячи дорогу на нерегульованому пішохідному переході, водій Volkswagen Tiguan р/н НОМЕР_1 різко загальмував перед свідком, при цьому підрізавши водія ТАТА LPT 613 р/н НОМЕР_2 , порушивши в дійсності тим самим не тільки п. 18.1 та п. 18.4 ПДР а ще й п. 11.11 та 13.3. Підсумовуючи доводи апеляційної скарги, апелянт робить висновок, що в діях ОСОБА_2 наявні ознаки адміністративного правопорушення, передбачених ст. ст. 124 та 125 КУпАП.

Дослідивши матеріали адміністративної справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши захисників Лебедєва Ю.Б. та Скородинського М.В у судовому засіданні, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством (стаття 1 КУпАП).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Згідно до вимог ст. 245 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Наявність події правопорушення доводиться шляхом подання доказів.

Відповідно до ст. 251 КУпАП, доказами у справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, які використовуються при нагляді за виконанням правил, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, а також іншими документами.

Стаття 252 КУпАП встановлює, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Ухвалюючи постанову Київського районного суду м. Одеси від 24 травня 2024 року, про закриття провадження відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, суд першої інстанції виходив що в діях водія ОСОБА_2 відсутні подія та склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Проте, повністю погодитись з такими висновками районного суду не можна.

З матеріалів справи вбачається наступне.

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД № 732249 від 25.04.2024 року, водій ОСОБА_2 25.04.2024 року біля 11.15 в м. Одесі по вул. Адміральський проспект, керуючи транспортним засобом Volkswagen Tiguan р/н НОМЕР_1 , під час наближення до нерегульованого пішохідного переходу на якому перебував пішохід, завчасно не знизив швидкість, в результаті чого виникла небезпека для пішохід, був вимушений застосувати екстрене гальмування, чим створив аварійну ситуацію для автомобіля ТАТА LPT 613 р/н НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_1 , чим порушив п.п. 18.1, 18.4 Правил дорожнього руху, за що відповідальність передбачена ст. 122 - 4 КУпАП.

Згідно рапорту поліцейського Андрія Бахтіна, на ім`я начальника УПП в Одеській області ДПП майору поліції Руслану Рубану, в якому зазначений, що ним було помилково вказано неправильно частину статті, при складені протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД № 732249, замість 122-5 було вказано 122-4 КУпАП. Просить вважати дійсною ст. 122-5 КУпАП.

Відповідно до висновку експерта №10505240 від 17.05.2024 року, який було долучено до матеріалів справи, в суді першої інстанції, вбачається, що з технічної точки зору в загальному випадку водієві автомобіля Volkswagen Tiguan p/и НОМЕР_1 перед початком перестроювання слід було відповідно до п. 10.1 ПДР України переконатися в безпеці даного маневру та відповідно до вимог п. 10.3 ПДР України дати дорогу транспортним засобам, що наближались в попутному напрямку та яким такий рух міг би створити перешкоду або небезпеку для руху. З технічної точки зору в діях водія автомобіля Volkswagen Tiguan р/н НОМЕР_1 невідповідності вимогам п. 10.1 та 10.3 ПДР України не вбачається. З технічної точки зору водієві автомобіля ТАТА LPT 613 р/н НОМЕР_3 з моменту об`єктивного виявлення автомобіля Volkswagen Tiguan р/н НОМЕР_1 , який виконував маневр перестроювання, слід було відповідно до вимог п. 12.3 ПДР України застосувати заходи щодо зменшення швидкості до швидкості руху автомобіля Volkswagen Tiguan р/н НОМЕР_1 . Шляхом належного виконання вимог п.12.3 ПДР України водій автомобіля ТАТА LPT 613 р/н НОМЕР_2 мав технічну можливість запобігти зіткненню автомобілем Volkswagen Tiguan р/н НОМЕР_1 . При цьому дорожньо-транспортна ситуація носила «факультативну» основу до прийняття водієм автомобіля ТАТА LPT 613 р/н НОМЕР_3 рішення щодо застосування запобіжних заходів, коли не було необхідності застосовувати екстрене гальмування для запобігання зіткненню. Технічною причиною настання зазначеного ДТП є дії водія автомобіля ТАТА LPT 613 р/н НОМЕР_2 , пов`язані з неналежним виконанням вимог п.п.12.3 ПДР України.

Під час розгляду справи апеляційний суд виходить з наступного.

За змістом вимог статті 14 Закону України "Про дорожній рух", учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватись вимог Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, статтею 53 цього Закону передбачено, що юридичні та фізичні особи, винні в порушенні законодавства про дорожній рух, відповідних правил, нормативів і стандартів, несуть відповідальність згідно з законодавством України.

Відповідно до ст. 122-4 КУпАП залишення водіями транспортних засобів, іншими учасниками дорожнього руху на порушення встановлених правил місця дорожньо-транспортної пригоди, до якої вони причетні, тягне за собою накладення штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення права керування транспортними засобами на строк від одного до двох років, або адміністративний арешт на строк від десяти до п`ятнадцяти діб.

Об`єктом правопорушення, передбаченого ст. 122-4 КУпАП, є суспільні відносини у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.

Об`єктивна сторона правопорушення виражається у залишенні місця дорожньо-транспортної пригоди особами, до якої вони причетні. Суб`єктом правопорушення є фізично осудна особа, яка досягла шістнадцятирічного віку.

Суб`єктивна сторона правопорушення визначається ставленням до наслідків і характеризується наявністю вини у формі прямого або непрямого умислу.

Склад адміністративного правопорушення включає в себе ознаки, які характеризують зовнішній прояв поведінки особи, його спрямованість та наслідки; ознаки, що характеризують правопорушника і його психічне ставлення до скоєного. Відповідно ознаки складу адміністративного правопорушення об`єднуються у чотири групи (елементи): об`єкт адміністративного правопорушення, об`єктивна сторона адміністративного правопорушення, суб`єкт адміністративного правопорушення та суб`єктивна сторона адміністративного правопорушення. Всі зазначені елементи складу адміністративного правопорушення є обов`язковими. Суб`єктивна сторона - відображає психічне ставлення особи до скоєного діяння і наслідків, що наступають в результаті цього діяння. Вина особи - є необхідним елементом суб`єктивної сторони.

Виходячи із диспозиції даної статті слідує, що для кваліфікації дій правопорушника за даною статтею, необхідною умовою є наявність факту дорожньо-транспортної пригоди, усвідомлення особою, що притягується до адміністративної відповідальності причетності до неї та умисел вказаної особи на залишення дорожньо-транспортної пригоди.

Висновок про наявність чи відсутність в діях особи складу адміністративного правопорушення повинен бути обґрунтований, тобто зроблений на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин та доказів, які підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення. А притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі, встановлення вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами.

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД № 732249 від 25.04.2024 року, водію ОСОБА_2 ставиться в провину, порушення вимог п. 18.1, 18.4 Правил дорожнього руху, що призвело до створення аварійної ситуації.

Постановою Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» визначено, що суди при розгляді цих категорій справ повинні враховувати, що диспозиції цих норм є бланкетними, а тому суду слід ретельно з`ясовувати та зазначати у своєму рішенні, в чому саме полягали порушення, норми яких правил не додержані, чи є причинний зв`язок між цими порушеннями та передбаченими законом негативними наслідками, що настали.

Питання наявності чи відсутності складу адміністративного правопорушення, у діях конкретної особи суд вирішує в межах протоколу, складеного відносно цієї особи, перевіряючи відповідність обставин, викладених у протоколі, фактичним обставинам провадження.

Таким чином, наявність чи відсутність в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-4 КУпАП України судом може бути встановлено виключно на підставі наявності в її діях порушень вимог Правил дорожнього руху України.

Відповідно до п. 18.1 ПДР України водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

Згідно з 18.4 ПДР України якщо перед нерегульованим пішохідним переходом зменшує швидкість чи зупинився транспортний засіб, водії інших транспортних засобів, що рухаються по сусідніх смугах, повинні зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися і можуть продовжити (відновити) рух лише переконавшись, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

З огляду на наведене, працівники поліції у протоколі про адміністративне правопорушення здійснили неправильну кваліфікацію діям ОСОБА_2 так як, порушення вимог пунктів 18.1 та 18.4 ПДР має наслідком притягнення особи до адміністративної відповідальності, передбаченої ч.5 ст.122 КУпАП, а саме порушення, передбачені частинами першою - четвертою цієї статті, що спричинили створення аварійної обстановки, а саме: примусили інших учасників дорожнього руху різко змінити швидкість, напрямок руху або вжити інших заходів щодо забезпечення особистої безпеки або безпеки інших громадян.

Проте виключно за умови складання уповноваженими особами протоколу про адміністративне правопорушення, фабула якого відповідатиме об`єктивній стороні такого правопорушення.

При складанні протоколу за ст. 122-4 КУпАП працівник поліції послався на пункти ПДР, які не стосуються диспозиції вказаної статті.

Крім того, слід звернути увагу, що відповідальність за створення аварійної ситуації передбачена статею 122 ч. 5 КУпАП.

Визначення аварійної ситуації у частині 5 статті 122 КУпАП пояснюється так:

"Аварійна обстановка - це ситуація, при якій інші учасники дорожнього руху були змушені різко змінити швидкість, напрямок руху або вжити інших заходів для забезпечення особистої безпеки або безпеки інших громадян, підтверджених фактичними даними, а саме: поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, яка потерпіла, свідків, показаннями технічних приладів та засобів фото- та відеоспостереження та іншими документами".

Разом з тим згідно з фабулою ст. 124 КУпАп України порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна.

Таким чином, спільність аварійної ситуації та ДТП полягає у порушенні правил дорожнього руху, а відмінність у тому, що при аварійній ситуації не відбувається зіткнення і пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна, оскільки інший водій зміг цього уникнути через різку зміну швидкості, напрямку руху, або вжиттям інших заходів щодо забезпечення особистої безпеки або безпеки інших громадян, в той час, як при ДТП всі зазначені наслідки або принаймні один з них має місце.

Тому у разі, зокрема, пошкодження транспортних засобів внаслідок порушення правил дорожнього руху, дії такого учасника дорожнього руху (водія) мають бути кваліфіковані, як ДТП із складанням протоколу про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП.

Між тим протоколу про адміністративне правопорушення у відношенні водія ОСОБА_2 за ст. 124 КУпАП та відповідною фабулою звинувачення працівниками поліції не складалося.

У рапорті на ім`я начальника УПП в Одеській області ДПП майора поліції Руслана Рубана, поліцейський Андрій Бахтін просить вважати дійсною ст. 122-5 КУпАП.

Проте така кваліфікація поліцейським також не відповідає обставинам справи про адміністративне правопорушення та не підтверджується матеріали справи.

Також слід зауважити, що Верховний Суд у справі №489/4827/16-а (постанова від 15.04.2020) зробив остаточний висновок, що рапорт інспектора не може вважатись об`єктивним доказом порушення, не може слугувати доказом винуватості особи у вчиненні адміністративного правопорушення, оскільки поліцейський в спірних правовідносинах виступає в якості суб`єкта владних повноважень, який зацікавлений у розгляді справи.

Протокол про адміністративне правопорушення є документом, що офіційно засвідчує подію адміністративного правопорушення і відповідно до ст. 251 КУпАП, є одними із джерел доказів, на основі яких ґрунтується повне, всебічне і об`єктивне з`ясування обставин справи та правильне її вирішення.

Проте, протокол про адміністративне правопорушення сам по собі без підтвердження іншими належними та допустимими доказами не є безумовним та беззаперечним доказом на доведення вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення, являє собою лише початковий правовий висновок щодо дій певної особи.

Суд не вправі самостійно змінювати на шкоду особі кваліфікацію, викладену у протоколі про адміністративне правопорушення, яка, по суті, становить виклад обвинувачення у вчиненні певного правопорушення, винуватість у скоєнні якого певною особою має доводитися в суді, а також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст. 6 Конвенції.

Діючий кодекс про адміністративні правопорушення не передбачає можливість зміни кваліфікації з одного складу правопорушення на інший в межах різних статей.

Частина 1 ст. 7 КУпАП передбачає, що ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Суд повинен обґрунтувати свої висновки лише доказами, які є достатньо переконливими, чітко сформульованими, тобто такими, які не залишають місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується зі стандартом доведення «поза розумним сумнівом». Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь.

Адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтуються на конституційному принципі: презумпції невинуватості (ст. 62 Конституції України).

Тягар доведення складу адміністративного правопорушення покладається на адміністративний орган, разом з тим, особа, яка притягається до відповідальності, звільняється від обов`язку доводити свою причетність до скоєння правопорушення.

Відповідно до принципу «поза розумним сумнівом» (п. 43 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кобець проти України» від 14.02.2008 року), доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом.

Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

Тому, всі викладені в протоколі про адміністративне правопорушення обставини повинні бути належним чином перевірені та доводитися сукупністю належних і допустимих доказів. При цьому, сам по собі протокол про адміністративне правопорушення без підтвердження іншими належними та допустимими доказами не є безумовним та беззаперечним доказом на доведення вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення.

Дослідивши та перевіривши в ході апеляційного розгляду усі наявні в справі докази, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.122-4 КУпАП, оскільки працівником поліції, який складав протокол про адміністративне правопорушення не правильно здійснено кваліфікацію.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» (Заява № 39598/03) Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумп цій факту.

У відповідності до ч. 8 ст. 294 КУпАП, за наслідками розгляду апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін; 2) скасувати постанову та закрити провадження у справі; 3) скасувати постанову та прийняти нову постанову; 4) змінити постанову.

За встановлених обставин апеляційний суд приходить до переконання, що доводи апеляційної інстанції частково заслуговують на увагу, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, при цьому постанову суду першої інстанції слід змінити та викласти її в редакції цієї постанови із залишенням постанови без змін в іншій частині.

На підставі викладеного й керуючись ст. 293, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, Одеський апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову судді Київського районного суду м. Одеси від 24 травня 2024 року в мотивувальній частині змінити та викласти в редакції цієї постанови.

В іншій частині постанову залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Одеського апеляційного суду О.М. Таварткіладзе