ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Куценко О.В.,

за участю секретаря Козленко Ю.В.

захисника Чуба С.В.

( в режимі відеоконференції)

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника Чуба С.В., що діє в інтересах особи притягнутої до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , на постанову судді Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 17.06.2024 року, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , директора ТОВ «ЮТЕМ», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,

- визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 163-4 КУпАП, закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 163-4КУпАП в зв`язку з закінченням строку накладення адміністративного стягнення.

В С Т А Н О В И В :

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення № 254 від 29.04.2024 року, 09 квітня 2024 року при проведенні перевірки ТОВ «ЮЖТЕПЛОЕНЕРГОМОНТАЖ» встановлено, що в період часу з 01 січня 2018 року по 31 грудня 2023 року директором ТОВ «ЮЖТЕПЛОЕНЕРГОМОНТАЖ» ОСОБА_1 за податковою адресою: АДРЕСА_2 , допущено заниження військового збору, утриманого із суми медичного страхування працівників, нарахованого за вересень листопад 2022 року на загальну суму 154,84 грн, в тому числі за вересень 52,14 грн, за жовтень 51,35 грн, за листопад - 51,35 грн, чим порушено вимоги пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України.

Постановою судді ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.163-4 КУпАП та закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 163-4КУпАП в зв`язку з закінченням строку накладення адміністративного стягнення.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду захисник Чуб С.В., що діє в інтересах особи притягнутої до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову судді.

На думку апелянта, постанова суду є незаконною та необґрунтованою та підлягає скасуванню.

Зазначає, що суд безпідставно, закриваючи провадження в справі у зв`язку з закінченням строку накладення адміністративного стягнення, визнав ОСОБА_1 винним.

Вважає, що при закритті провадження в справі у зв`язку з закінченням строку накладення адміністративного стягнення вина особи не встановлюється.

Також зазначає, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 163-4 КУпАП.

На думку апелянта, судом було залишено поза увагою той факт, що висновки викладені в акті є тільки відображенням дій працівників податкового органу і тому цей акт не може слугувати належним та допустимим доказом винуватості особи.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали справи та дослідивши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного.

Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності з законом.

За змістом статей 252, 280 КУпАП при розгляді справи про адміністративне правопорушення суддя суду першої інстанції має повно, всебічно та об`єктивно дослідити всі обставини справи в їх сукупності та з`ясувати, чи було скоєно адміністративне правопорушення, чи винна особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно положень ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Судом першої інстанції зазначені вимоги закону при розгляді справи стосовно ОСОБА_1 виконані в повному обсязі.

Так, диспозиція ч.1 ст.163-4 КУпАП встановлює адміністративну відповідальність в разі неутримання або неперерахування до бюджету сум податку на доходи фізичних осіб при виплаті фізичній особі доходів, перерахування податку на доходи фізичних осіб за рахунок коштів підприємств, установ і організацій (крім випадків, коли таке перерахування дозволено законодавством), неповідомлення або несвоєчасне повідомлення державним податковим інспекціям за встановленою формою відомостей про доходи громадян.

За наслідками перевірки рішення суду першої інстанції в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, встановлено, що при розгляді матеріалів справи про адміністративне правопорушення, судом належним чином були досліджені докази, що містяться в матеріалах справи, яким суд першої інстанції надав належну оцінку та обґрунтовано визнав ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 163-4 КУпАП.

Зокрема, винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 163-4 КУпАП, підтверджується фактичними відомостями, що містяться в протоколі про адміністративне правопорушення № 254 від 29.04.2024 року, який містить виклад суті вчиненого правопорушення та є джерелом доказової інформації про події правопорушення та особу, яка його вчинила, а також іншими письмовими доказами дослідженими судом, а саме: актом про результати документальної планової виїзної перевірки ТОВ «ЮЖТЕПЛОЕНЕРГОМОНТАЖ».

Твердження апелянта щодо недопустимості, як доказу, акта № 485 від 29.04.2024 р. про результати документальної планової виїзної перевірки ТОВ «ЮЖТЕПЛОЕНЕРГОМОНТАЖ», не є слушними з огляду на наступне.

Згідно з пунктом 86.1 статті 86 ПК України результати перевірок (крім камеральних та електронних перевірок) оформлюються у формі акта або довідки, які підписуються посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності). У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт. Якщо такі порушення відсутні, складається довідка.

Оформлення посадовими особами контролюючих органів результатів документальних перевірок платників податків-юридичних осіб, їх відокремлених підрозділів, постійних представництв та представництв нерезидентів щодо дотримання законодавства з питань державної митної справи, про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, регулюється Порядком оформлення результатів документальних перевірок дотримання законодавства України з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства платниками податків - юридичними особами та їх відокремленими підрозділами, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 20 серпня 2015 року №727 (далі - Порядок від 20 серпня 2015 року № 727), а також Методичними рекомендаціями щодо оформлення матеріалів документальних перевірок, затвердженими наказом Державної фіскальної служби України від 1 червня 2017 року № 396 (далі - Методичні рекомендації від 1 червня 2017 року № 396).

Згідно з Порядком від 20 серпня 2015 року № 727 та Методичними рекомендаціями від 1 червня 2017 року № 396, акт документальної перевірки - службовий документ, який підтверджує факт проведення документальної перевірки, відображає її результати і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог законодавства з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи. У акті перевірки зазначається детальна інформація щодо виявлених перевіркою порушень податкового, валютного та іншого законодавства.

Одним із невід`ємних прав платника податків, відповідно до підпункту 17.1.6 пункту 17.1 статті 17 ПК України, є право на подання до контролюючого органу письмових заперечень до акта перевірки у порядку, встановленому цим Кодексом.

Пунктом 86.7 статті 86 ПК України передбачено, що у разі незгоди платника податків або його представників з висновками чи фактами і даними, викладеними в акті перевірки, вони мають право подати свої заперечення та/або додаткові документи в порядку, визначеному пунктом 44.7 статті 44 цього Кодексу, до контролюючого органу, який проводить перевірку.

Отже, акт податкової перевірки є службовим документом, в якому зафіксовані виявлені при проведенні тієї або іншої податкової перевірки порушення, він є носієм доказової інформації про виявлені порушення та його зміст може бути оспорено шляхом подання до контролюючого органу за основним місцем обліку заперечень.

Пунктом 56.18 ст. 56 ПК України надано право платнику податків на звернення до суду з позовом щодо визнання недійсним рішення контролюючого органу, при цьому грошове зобов`язання вважається неузгодженим до дня набрання судовим рішенням законної сили.

Також, згідно п. 56.19 ст. 56 Податкового кодексу України, у разі коли до подання позовної заяви проводилася процедура адміністративного оскарження, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов`язання протягом місяця, що настає за днем закінчення процедури адміністративного, оскарження відповідно до п.56.17 цієї статті.

Таким чином, податковим законодавством України передбачено дворівневу процедуру оскарження рішень податкового органу та поширено презумпцію невинуватості на процедуру оскарження.

Слід зазначити, що в матеріалах судового провадження відсутні результати розгляду заперечень, поданих платником податків на акт № 485 від 29.04.2024 р. про результати документальної планової виїзної перевірки ТОВ «ЮЖТЕПЛОЕНЕРГОМОНТАЖ».

Натомість в матеріалах судового провадження міститься заява ОСОБА_1 від 17.06.2024 року з клопотанням про закриття справи в зв`язку з прийнятим рішенням про сплату коштів нарахованих в акті № 485 від 29.04.2024 р. за результатами документальної планової виїзної перевірки ТОВ «ЮЖТЕПЛОЕНЕРГОМОНТАЖ».

Таким чином, всі докази, покладені судом в обґрунтування винуватості ОСОБА_1 , визнаються судом апеляційної інстанції належними, допустимими і достовірними, оскільки отримані з передбачених законом джерел, у передбачений законом спосіб, зафіксовані у належній процесуальній формі, узгоджуються між собою як в цілому, так і в деталях, та доповнюють один одного.

Переконливих доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваній постанові, і були підставами для її скасування та закриття провадження в справі, у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1ст.163-4 КУпАП, при розгляді апеляційної скарги не встановлено.

Не є також слушними доводи апелянта, щодо того, що суд безпідставно визнав ОСОБА_1 винуватим у вчиненні адміністративних правопорушень в порушення приписів КУпАП, одночасно з закриттям провадження у справі про адміністративне правопорушення на підставі п.7 ч.1 ст. 247 КУпАП.

Так, як вбачається з рішення суду першої інстанції провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч.1ст.163-4 КУпАП, закрито на підставі п.7 ч.1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення, передбачених ст. 38 КУпАП.

Законодавче регулювання питання закриття провадження у справі про адміністративні правопорушення у зв`язку зі спливом строків накладення адміністративного стягнення здійснюється, зокрема, ст. 38, п.7 ч.1 ст. 247 КУпАП.

Так, відповідно до п.7 ч.1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст. 38 КУпАП адміністративне стягнення може бути накладено не пізніш як через два місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні - не пізніш як через два місяці з дня його виявлення, за винятком випадків, коли справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу підвідомчі суду (судді), коли цей строк становить 3 місяці.

Зі змісту наведених правових норм вбачається, що закриття провадження на підставі ч.1 ст. 38, п.7 ч.1 ст. 247 КУпАП можливе за одночасної наявності таких умов: - вчинення (виявлення) адміністративного правопорушення; - сплив встановленого законом двомісячного (або тримісячного) строку, перебіг якого розпочинається з дня вчинення адміністративного правопорушення (при триваючому правопорушенні - з дня його виявлення).

Тобто, для обчислення встановленого законом строку для накладення адміністративного стягнення та закриття провадження у справі у зв`язку з його спливом необхідним є встановлення факту вчинення адміністративного правопорушення - протиправної, винної дії чи бездіяльності.

Так, відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Отже, закриття провадження у справі на підставі п.7 ч.1 ст. 247 КУпАП можливе лише за умови встановлення судом факту вчинення особою винної протиправної дії чи допущення винної протиправної бездіяльності, що підпадає під ознаки адміністративного правопорушення. Наявність можливого адміністративного правопорушення, не доведеного та не підтвердженого належними та допустимими доказами, не може бути достатньою підставою для закриття провадження у справі відповідно до п.7 ч.1 ст. 247 КУпАП.

Водночас, слід враховувати, що однією з самостійних підстав для закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення законодавець визначає відсутність події і складу адміністративного правопорушення (п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП). Тобто, у разі якщо факту вчинення адміністративного правопорушення встановлено не буде, то провадження у справі підлягатиме закриттю на підставі п.1 (відсутність події і складу адміністративного правопорушення), а не п.7 ч.1 ст. 247 КУпАП (закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу).

Отже, підстава для закриття провадження в справі відповідно до ст.38 КпАП України не є такою, що реабілітує особу, а тому таке закриття можливе лише в разі вчинення особою протиправної, винної (умисної або необережної) дії чи бездіяльності, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги захисника, щодо безпідставності визнання судом ОСОБА_1 винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, одночасно з закриттям провадження у справі про адміністративне правопорушення на підставі п.7 ч.1 ст. 247 КУпАП є неприйнятними.

За наведеного, підстав для скасування оскаржуваної постанови судді, суд апеляційної інстанції не вбачає.

Керуючись п. 1 ч. 8 ст. 294 КУпАП,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу захисника Чуба С.В., що діє в інтересах особи притягнутої до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , - залишити без задоволення.

Постанову судді Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 17.06.2024 року, якою ОСОБА_1 , визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 163-4 КУпАП та закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 163-4КУпАП в зв`язку з закінченням строку накладення адміністративного стягнення - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя Миколаївського

апеляційного суду Куценко О.В.