Справа №588/2585/23 Головуючий у суді 1-ї інстанції - Огієнко О. О.
Номер провадження 33/816/588/24 Суддя-доповідач Рунов В. Ю.
Категорія 130 КУпАП
ПОСТАНОВА

Іменем України

21 червня 2024 року суддя Сумського апеляційного суду Рунов В. Ю., за участю секретаря судового засідання Демченко А. Д., розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Суми справу про адміністративне правопорушення № 588/2585/23 за апеляційною скаргою захисника СУМЦОВА Є. С. на постанову судді Тростянецького районного суду Сумської області від 10.01.2024, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканець АДРЕСА_1

визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП,

учасників провадження в справі про адміністративне правопорушення:

захисника адвоката Сумцова Є. С.,

установив:

В поданій апеляційній скарзі захисник СУМЦОВ Є. С. просить поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати постанову судді, а провадження у справі закрити, оскільки грубо порушена процедура огляду його підзахисного на стан сп?яніння, відсутні докази про відсторонення ОСОБА_2 від керування т/з і документи щодо відповідності вимогам законодавства газоаналізатора, яким проводився огляд, сам порядок проходження огляду за допомого спеціального технічного засобу не роз`яснений, а ОСОБА_2 з результатом його огляду на місці зупинки т/з не погодився. Строк на апеляційне оскарження пропущений з поважних причин, оскільки про дату та час судового розгляду він повідомлений не був, про постанову дізнався 19.02.2024.

Постановою судді Тростянецького районного суду Сумської області від 10.01.2024 ОСОБА_2 визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, і на нього накладене стягнення у виді штрафу на користь держави в сумі 17000 грн з позбавленням права керування т/з на строк 1 рік. Стягнуто на користь держави судовий збір в сумі 605,60 грн.

Згідно постанови судді, ОСОБА_2 17.12.2023 о 14 год. 32 хв. у м. Тростянець по вул. Гришина, 35 керував т/з ВАЗ 21063, д. н. з. НОМЕР_1 у стані алкогольного сп`яніння, огляд проводився за допомогою газоаналізатора Драгер-6820, тест № 431, результат огляду становить 1,39 проміле алкоголю, чим порушив вимоги п. 2.9а ПДР.

Відповідно ч. 1 ст. 285 КУпАП, постанова оголошується негайно після закінчення розгляду справи і копія цієї постанови протягом 3-х днів вручається або висилається особі, щодо якої її винесено, а згідно ч. 2 ст. 294 цього Кодексу постанова судді може бути оскаржена протягом 10 днів з дня її винесення; апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду, рівень якого має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві; щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість звернутись до суду для вирішення певного питання та з боку держави не повинно чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У рішенні від 28.01.2021 у справі «Кушнір проти України» ЄСПЛ, констатуючи порушення п. 1 ст. 1 Конвенції, зазначив, «…що право на доступу до суду передбачає право на отримання належного повідомлення про судові рішення, особливо у випадках, коли апеляційна скарга може бути подана у конкретно встановлений строк; заявник не був присутній у судовому засіданні суду першої інстанції, оскільки засідання проводилося на підставі письмових доводів сторін і, таким чином, без їхнього виклику; отже, заявник не знав зміст постанови, прийнятої за результатами розгляду його позову, у тому числі наведене судом обґрунтування; це означає, що він не зміг би оскаржити постанову своєчасно, не маючи її паперової копії…» (п. 30-32).

Враховуючи, що ОСОБА_2 не був присутній під час ухвалення суддею суду першої інстанції рішення, докази про отримання копії постанови останнім в матеріалах справи відсутні, про існування постанови ОСОБА_2 дізнався лише 19.02.2024, а апеляційну скаргу його захисник подав 28.02.2024, то строк на апеляційне оскарження підлягає поновленню, оскільки цей процесуальний термін пропущений з поважних (об`єктивних) причин.

Вислухавши доводи захисника Сумцова Є. С., який підтримав свою апеляційну скаргу, просив скасувати постанову судді, а провадження у справі закрити, перевіривши матеріали справи і дослідивши доводи поданої апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вказана вище апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно ч. 1 ст. 2 КУпАП, законодавство України про адміністративне правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України, а згідно положень ст. 9 Конституції України, ст. 19 ЗУ «Про міжнародні договори» та ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» усталена судова практика ЄСПЛ є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.

Завданням КУпАП є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством (ст. 1), а завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом (ст. 245 КУпАП).

Відповідно ч. 1 ст. 277-2 КУпАП, повістка особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, вручається не пізніш як за три доби до дня розгляду справи в суді, в якій зазначається дата і місце розгляду справи, а згідно п. 2 і 3 ст. 278 цього Кодексу, суддя при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує, крім іншого, такі питання: чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду.

Протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 130 КУпАП надійшов до суду першої інстанції 20.12.2023 і його розгляд в суді вперше визначений працівниками поліції 28.12.2023 о 09:00, які згідно наявного в матеріалах справи відеозапису повідомили останньому, що це орієнтовна дата і суд у всякому випадку повідомить його повісткою. При цьому місце проживання ОСОБА_2 згідно протоколу АДРЕСА_1 , яке відповідає його фактичному місцю мешкання.

Разом з цим, судові повістки двічі направлялись за іншою адресою, ніж зазначена у протоколі, та поверталися до суду з відміткою адресат відсутній за вказаною адресою.

Справа розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (ч. 1 ст. 268 КУпАП). При цьому розгляд справи здійснюється на засадах рівності перед законом і судом, який розглядає справу (ст. 248 КУпАП).

Однак суддею суду першої інстанції протокол про адміністративне правопорушення був розглянутий 10.01.2024 за відсутності ОСОБА_2 . При цьому в порушення вказаних вище вимог закону ОСОБА_2 не був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, що потягло за собою істотне порушення його прав та законних інтересів, передбачених ст. 268, 279 і 280 КУпАП, внаслідок чого судове рішення не можна вважати законним та обґрунтованим, а тому воно підлягає скасуванню з цих підстав.

Разом з тим, як було установлено під час апеляційного розгляду, ОСОБА_2 17.12.2023 о 14 год. 32 хв. у м. Тростянець по вул. Гришина, 35 керував т/з ВАЗ 21063, д. н. з. НОМЕР_1 у стані алкогольного сп`яніння, огляд проводився за допомогою газоаналізатора Драгер-6820, тест № 431, результат огляду становить 1,39 проміле алкоголю, чим порушив вимоги п. 2.9а ПДР, що відповідає фактичним обставинам справи і об`єктивно підтверджується дослідженими доказами, зокрема:

- роздруківкою результатів тестування «Alkotest Drager 6820», згідно якого показники алкоголю у ОСОБА_2 17.12.2023 становили 1,39 проміле, який підписаний останнім (а. с. 4);

- актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, відповідно якого працівником поліції проведений огляд водія ОСОБА_2 на стан сп`яніння із застосуванням спеціального технічного пристрою, результат огляду 1,39 проміле, з яким останній погодився, що підтверджується його особистим підписом у відповідній графі акту без зауважень і застережень (а. с. 5);

- відеозаписами з технічних засобів працівників поліції, на яких зафіксовані обставини зупинки т/з під керуванням водія ОСОБА_2 , виявлення у останнього ознак алкогольного сп`яніння, проходження ОСОБА_2 огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки т/з за допомогою приладу Драгер, результат 1,39 проміле, який водій не заперечував, складення адміністративних матеріалів та ознайомлення з ними ОСОБА_2 (а. с. 8-9).

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку суддя встановлює наявність чи відсутність правопорушення, винність особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, які установлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до відповідальності, свідків, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису тощо (ч. 1 ст. 251 КУпАП).

Оцінюючи кожен наведений вище доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність цих зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, апеляційний суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин справи, керуючись законом і правосвідомістю (ст. 252 КУпАП), не убачає будь-яких підстав не довіряти цим доказам.

Необхідно зауважити, що диспозиція ч. 1 ст. 130 КУпАП є бланкетною, тобто відсилає до інших нормативно-правових чи підзаконних нормативно-правових актів, які передбачають конкретні обов`язки учасників дорожнього руху, у тому числі осіб, які керують т/з, і встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, а сама процедура огляду на стан сп`яніння закріплена у ст. 266 КУпАП, розділі X «Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі», розділах І-ІІІ «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» і «Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду».

Згідно визначеної процедури огляд водія, зокрема на стан сп`яніння, проводиться: 1) поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення; 2) у закладі охорони здоров`я (в тому числі у разі незгоди водія на проведення огляду на стан сп`яніння поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами), не пізніше двох годин з моменту встановлення підстав для його здійснення в присутності поліцейського. Перелік закладів охорони здоров`я, яким надається право проведення огляду особи на стан сп`яніння затверджується управліннями охорони здоров`я місцевих державних адміністрацій. Проведення огляду осіб на стан сп`яніння в інших закладах забороняється.

Вище наведене підтверджує не лише факт перебування ОСОБА_2 в стані алкогольного сп`яніння під час керування т/з, а й дотримання працівниками поліції самої процедури огляду, яка була проведена на місці зупинки т/з із застосуванням технічних засобів відеозапису.

Незважаючи на те, що складений відносно ОСОБА_2 протокол не містить посилання на конкретний підпункт пункту ПДР, який ним був порушений, викладена в ньому суть правопорушення містить всі обов`язкові елементи, які закон встановлює до змісту протоколу (ст. 256 КУпАП), зокрема, суть вчиненого останнім правопорушення є достатньо конкретною та містить всі необхідні обставини, які мають істотне значення для розуміння суті пред`явленого обвинувачення.

Так, відповідно п. 2.9 ПДР, водієві забороняється: а) керувати т/з у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції; б) керувати т/з у хворобливому стані, у стані стомлення, а також перебуваючи під впливом лікарських препаратів, що знижують швидкість реакції і увагу; в) керувати т/з, не зареєстрованим в уповноваженому органі МВС, або таким, що не пройшов відомчу реєстрацію в разі, якщо законом встановлена обов`язковість її проведення, а також без номерного знака або з номерним знаком, що: не належить цьому засобу; не відповідає вимогам стандартів; закріплений не в установленому для цього місці; закритий іншими предметами чи забруднений, що не дає змоги чітко визначити символи номерного знака з відстані 20 м; неосвітлений (у темну пору доби або в умовах недостатньої видимості) чи перевернутий; г) передавати керування т/з, які перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, у хворобливому стані; ґ) передавати керування т/з особам, які не мають при собі посвідчення на право керування ним, якщо це не стосується навчання водінню відповідно до вимог розділу 24 цих Правил; д) під час руху т/з користуватися засобами зв`язку, тримаючи їх у руці (за винятком водіїв оперативних т/з під час виконання ними невідкладного службового завдання); е) користуватися розпізнавальним знаком «Водій з інвалідністю» за відсутності у водія чи пасажира документів, що підтверджують інвалідність (крім водіїв з явними ознаками інвалідності або водіїв, які перевозять пасажирів з явними ознаками інвалідності), а згідно п. 2.5 ПДР водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Як убачається з протоколу про адміністративне правопорушення працівником поліції як підставу для його складання було вказано порушення ОСОБА_2 п. 2.9 ПДР без конкретизації підпункту цього пункту, хоч об`єктивну сторону правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, як зазначено вище, уповноважена особа національної поліції виклала як керування т/з у стані алкогольного сп`яніння, що підпадає під дію одного з підпунктів п. 2.9 ПДР, наведених вище.

Таким чином, викладені у протоколі про адміністративне правопорушення фактичні обставини правопорушення охоплюються приписами п. 2.9 ПДР (незважаючи на відсутність відповідного підпункту) та диспозицією ч. 1 ст. 130 КУпАП.

ЄСПЛ наголошує, що «національне законодавство має з достатньою чіткістю визначати межі та спосіб здійснення відповідного дискреційного права, наданого органам влади, щоб забезпечувати громадянам той мінімальний рівень захисту, на який вони мають право згідно з принципом верховенства права в демократичному суспільстві» (п. 33 рішення від 15.11.1996 у справі «Доменічіні проти Італії» (Domenichini v. Italy), Reports 1996-V). При цьому «закон має бути доступним та передбачуваним, що стосується його наслідків, тобто вираженим із достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку» (п. 31 рішення ЄСПЛ від 28.10.2003 у справі «Ракевич проти Росії» (Rakevich v. Russia), заява № 589973/00); п. 109 рішення ЄСПЛ від 13.12.2001 у справі «Церква Бесарабської Митрополії проти Молдови» (Metropolitan Church of Bessarabia v. Moldova), заява № 45701/99); п. 54 рішення ЄСПЛ від 23.09.1998 у справі «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» (Steel and Others v. the United Kingdom).

На національному рівні КСУ в своєму рішенні від 29.06.2010 у справі № 17-рп/2010 за конституційним поданням Уповноваженого ВРУ з прав людини зазначив, що «одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями» (абз. 3 п.п. 3.1 п. 3), а у рішенні від 22.09.2005 № 5-рп/2005 той же Суд вказав, що «із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі» (абз. 2 п.п. 5.4 п. 5).

З огляду на вимоги ст. 251, 254, 256, 280, 283 КУпАП, відсутність підпункту п. 2.9 ПДР у протоколі про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП за встановлених вище фактичних обставин у даній конкретній справі, на переконання апеляційного суду, суттєво не впливає на правову кваліфікацію дій ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 130 КУпАП та не порушує принципу правової визначеності, так як «будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди; ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі» (рішення ЄСПЛ від 29.06.2007 у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» (O'Halloran and Francis v. the United Kingdom), заяви № 15809/02 і № 25624/02), тобто водій чи особа, яка керує т/з, апріорі повинна знати та виконувати правила дорожнього руху, у тому числі і абсолютно усі вимоги п. 2.9 ПДР із визначеними підпунктами від «а» до «е» заборонами, а фабула правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, яка викладена у протоколі, відображає всі істотні і необхідні ознаки цього складу правопорушення.

Вказані вище обставини не тягнуть за собою автоматичне визнання протоколу неналежним, недостовірним чи недопустимим доказом, не спотворюють зміст цього протоколу та не створюють ситуацію, за якої цей процесуальний документ є недійсним, а зібрані докази недопустимими, оскільки при вирішенні цього питання необхідно виходити насамперед з істотності порушення прав, законних інтересів і свобод особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, тобто ОСОБА_2 , так як не усі порушення процесуального закону, допущені під час оформлення документів та збирання доказів стороною провадження у справі є підставою для визнання цих доказів недопустимими, що узгоджується з усталеною судовою практикою ЄСПЛ. При цьому порядок збору і процесуального закріплення доказів визначений законодавством України про адміністративні правопорушення, а тому як доказ протокол про адміністративне правопорушення (ч. 1 ст. 251 КУпАП) може бути використаний у відповідній справі тільки в тому випадку, якщо він складений у порядку і з джерел, передбачених цим законодавством. У справі протокол є не тільки джерелом доказів, але й виступає ще й як юридичний документ акт (процесуальна дія і процесуальне рішення компетентної особи, яка уповноважена його складати ст. 254, 255 КУпАП), який свідчить про порушення компетентною особою Національної поліції справи про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, тому є не тільки обов`язковим процесуальним документом, але і займає ключове положення серед інших джерел (доказів).

Що стосується доводів захисника про те, що ОСОБА_2 не погодився з результатом проведеного огляду на місці зупинки т/з, а працівники поліції не роз`яснили йому порядок проходження огляду за допомогою спеціального технічного засобу, не заслуговують на увагу, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи, зокрема згідно відеозаписів з нагрудних камер працівників поліції після продуття в Драгер ОСОБА_2 не заперечував його результат, пояснював, що вживав алкоголь вчора і просив не складати протокол, роздруківку чеку Драгера та акт огляду підписав без будь-яких зауважень.

Твердження захисника про те, що працівники поліції не відсторонили його від керування т/з не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Необґрунтованими є і доводи апеляційної скарги захисника щодо відсутності в матеріалах справи документів щодо відповідності технічного засобу, яким проводився огляд, вимогам законодавства, оскільки сертифікат відповідності та свідоцтво про повірку робочого засобу вимірювання техніки відповідно п. 5 розділу II «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» надається на вимогу особи, яка підлягає огляду на стан сп`яніння.

Згідно відеозаписів з нагрудних камер поліцейських водій ОСОБА_2 щодо надання йому сертифікату відповідності та свідоцтва про повірку робочого засобу вимірювальної техніки до працівників поліції не звертався.

Що стосується інших доводів апеляційної скарги захисника, то вони також не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду справи.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що працівником поліції при складанні у відношенні ОСОБА_2 протоколу про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП були дотримані у достатньому об`ємі вимоги процесуальних норм, права та законні інтереси останнього.

Апеляційний суд, не виходячи за межі зазначених у протоколі обставин, розглянувши справу на підставі наданих сторонами (у тому числі й уповноваженою особою національної поліції, яка склала протокол про адміністративне правопорушення ч. 2 ст. 251, ст. 255 КУпАП) та досліджених у судовому засіданні доказів, достатніх у своїй сукупності і взаємозв`язку для доведення вини, вважає, що ОСОБА_2 як водій т/з порушив вимоги п. 2.9 ПДР і відповідно вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП, тому після скасування постанови судді суду першої інстанції останнього необхідно визнати винним у вчиненні цього правопорушення та накласти стягнення, установлене санкцією цієї норми закону, а також стягнути одночасно на користь держави судовий збір з урахуванням положень ст. 40-1 КУпАП, задовольнивши тим самим апеляційну скаргу захисника частково.

Керуючись ст. 294 КУпАП,

постановив:

Поновити захиснику СУМЦОВУ Є. С. строк на апеляційне оскарження постанови судді Тростянецького районного суду Сумської області від 10.01.2024.

Апеляційну скаргу захисника Сумцова Є. С. задовольнити частково.

Постанову судді Тростянецького районного суду Сумської області від 10.01.2024 відносно ОСОБА_3 скасувати через неправильне застосування суддею суду першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права та ухвалити нову постанову.

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, і накласти на нього стягнення у виді штрафу у розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн з позбавленням права керування транспортними засобами на один рік.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 605,60 грн.

Штраф має бути сплачений не пізніш як через 15 днів з дня вручення копії постанови про накладення штрафу, а у разі оскарження такої постанови не пізніше через 15 днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення, який вноситься в установу банку України.

У разі несплати штрафу в установлений строк постанова надсилається для примусового виконання до органу державної виконавчої служби за місцем проживання, роботи або за місцезнаходженням майна в порядку, встановленому законом.

У порядку примусового виконання постанови стягується:

- подвійний розмір штрафу, зазначеного у постанові;

- витрати на облік правопорушення, розмір яких визначається Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя В. Ю. Рунов