Справа № 346/3111/24
Провадження № 3/346/1741/24
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2024 року м. Коломия

Суддя Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області Третьякова І.В., розглянувши матеріали справи про адміністративне правопорушення за ст. 173-2 ч.1 КУпАП, яка надійшла від Коломийського районного відділу поліції ГУНП в Івано-Франківській області, складена відносно:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Коломия, Івано-Франківської області, українки, громадянки України, працюючої завідувачем в «Аптека низьких цін», зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , -

у с т а н о в и л а :

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАВ №902850, 30.05.2024р. близько 11:30 год. в с. Малий Гвіздець ОСОБА_1 вчинила словесний конфлікт та здійснювала тиск на свою дитину та батьків громадянина ОСОБА_2 , чим вчиняла психологічне насильство та внаслідок чого могла бути заподіяна шкода психічному здоров`ю.

За даним фактом дії ОСОБА_1 поліцейським СРПП Коломийського РВП капралом поліції ОСОБА_3 було кваліфіковано за ч.1 ст. 173-2 КУпАП.

В судовому засіданні захисник особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_4 проти притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності заперечила та просила провадження в даній справі закрити за відсутністю події та складу адміністративного правопорушення. Пояснила, що наразі між ОСОБА_1 та її чоловіком ОСОБА_2 відбувається процедура розірвання шлюбу та визначення місця проживання спільної дитини. Потерпілий старший за свою дружину на 19 років та завжди відноситься до неї, як до «найгіршої матері на світі». 30.05.2024р. ОСОБА_1 поїхала до батьків свого чоловіка аби забрати від них свою дитину. Вдома були батьки ОСОБА_2 , а через деякий час прибув і він сам. Позиція потерпілого зводиться до того, що допоки їхній шлюб із дружиною не розірваний, дитини повинна проживати разом з ним або з його батьками. На такі умови ОСОБА_1 не погодилась і у зв`язку з цим між ними виник конфлікт та було викликано поліцію. По приїзді працівники поліції запитали у дитини з ким вона хоче залишитися і дитина відповіла, що з мамою. Проте, поліцейським на обох з батьків були складені протоколи про адміністративні правопорушення. Також захисник зазначила, що ОСОБА_1 ніколи не вступала в конфліктні ситуації з чоловіком, жодного домашнього насильства відносно нього не вчиняла. Потерпілий забрав в неї ключі від квартири, в якій вони спільно проживали, не давав забрати особисті речі, тим самим змусив її собі винаймати житло та знову купувати всі речі для себе і дитини. Захисник наголошувала, що виклик ОСОБА_1 працівників поліції був здійснений не з метою тиску на свого чоловіка, а з метою захисту своїх материнських прав відносно спільної дитини.

Потерпілий ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснив, що його дружина 29.05.2024р. звернулася до суду з позовною заявою про розірвання їхнього шлюбу та залишення дитини проживати з нею. Він категорично проти цього. Їхня спільна дитина 2019 року народження в травні цього року сильно захворіла, але не дивлячись на хворобу дитини, дружина залишила її з подругою і пішла по своїх справах. За згодою дружини, через декілька днів він забрав дитину та відвіз до своїх батьків і залишив її з ними, а сам поїхав на роботу. Він телефонував до батьків за запитував про самопочуття дитини. В цей час до його батьків приїхала ОСОБА_1 , яка зайшла на подвір`я будинку, забрала дитину та понесла її до машини, оскільки хотіла її забрати додому в м. Коломия. Він також приїхав до будинку своїх батьків та хотів поговорити з дружиною, але та відмовилася розмовляти, лише повідомила, що викликала поліцію. Потерпілий вказує, що ОСОБА_1 була налаштована дуже агресивно і своїми діями заподіяла шкоду йому та його батькам. ОСОБА_2 вважає, що в нього не було конфлікту з дружиною, а домашнє насильство ОСОБА_1 відносно нього виразилось у тиску на нього, на його батьків та дитину, який виразився у виклику працівників поліції.

Заслухавши пояснення захисника особи, яка притягується до адміністративної відповідальності та потерпілого, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків.

Згідно зі ст.7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Відповідно до статті 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Водночас, стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

Судом встановлено, що при складані протоколу про адміністративне правопорушення, працівником поліції дії ОСОБА_1 було кваліфіковано за ч.1 ст.173-2 КУпАП. за вчинення домашнього насильства психологічного характеру.

Визначення терміну «домашнє насильство» наведено в п.2 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». За його змістом під домашнім насильством розуміються всі акти фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, які вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання між колишнім чи теперішнім подружжям або особами, які спільно проживають чи проживали однією сім`єю, але не перебувають або не перебували в шлюбі, незалежно від того, чи проживає або проживала особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що і особа, яка постраждала від домашнього насильства.

Згідно п. 14 ст.1 ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству» під психологічним насильством розуміється форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Варто зазначити, що насильство (передусім психологічне) є відмінним від конфліктних ситуацій, спорів, що виникають у кожній сім`ї та не становлять загрози подальшому розвитку здорових стосунків. У такому випадку для визнання факту домашнього насильства слід звернутися до його ознак: умисність (з наміром досягнення бажаного результату); спричинення шкоди; порушення прав і свобод людини; значна перевага сил (фізичних, психологічних, пов`язаних із вищою посадою тощо) того, хто чинить насильство.

Якщо в діях немає хоча б однієї з чотирьох наведених ознак, вони не є насильством. Наприклад, якщо немає порушення прав і свобод людини, це не насильство, а правомірне застосування сили.

Конфлікт - це зіткнення протилежних інтересів і поглядів, напруження і крайнє загострення суперечностей, що може призвести до активних дій, ускладнень, боротьби, що супроводжуються складними колізіями. Конфлікт не містить вище перелічених ознак. Ескалація конфлікту може призвести до насильства, але не завжди призводить.

Якщо в сім`ї виникає конфлікт і його розв`язання здійснюється на засадах компетентності, тобто виходячи з того, хто краще розуміється на тому чи іншому питанні, про насильство не йдеться. Натомість ситуації, коли основним способом розв`язання спірних питань стає принцип «хто сильніший, той і має рацію», або коли головною метою є не так справжнє розв`язання проблеми, як доведення власної правоти за будь-яких умов і в будь-який спосіб, стають сприятливим підґрунтям для виникнення насильницьких стосунків.

Отже, різниця у тому, що насильство є результатом свідомих дій кривдника, підкріплене агресією і бажанням завдати шкоди, а не прагненням розв`язати спір. Для того щоб визначити, чи являється конфлікт певним видом насильства, потрібно знайти всі чотири ознаки цієї дії.

Відповідно до вимог ст. 251 КУпАП доказами по справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративне правопорушення, визначених ст. 255 цього Кодексу (ч. 2 ст. 251 КУпАП).

Згідно зі ст.252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

В якості доказів до матеріалів справи було долучено протокол прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від ОСОБА_2 та його письмові пояснення, в яких потерпілий зазначив, що 30.05.2024р. близько 11:30 год. у нього виник конфлікт з дружиною з якою він розлучається через дитину, яку хотіла забрати дружина з собою. ОСОБА_2 вважає, що своїми діями, а саме викликом поліції, дружина вчиняє тиск на дитину та на нього і тим самим вчиняє домашнє насильство.

Також до матеріалів справи долучено форму оцінки ризиків вчинення домашнього насильства та терміновий заборонний припис відносно ОСОБА_1 , які заборонено в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою ОСОБА_2 .

Інших доказів вчинення домашнього насильства ОСОБА_1 матеріали справи не містять.

Отже, із зібраних у справі матеріалів та наданих в судовому засіданні пояснень вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 являються подружжям, відносини між якими погіршилися і на разі дружиною ініційовано позов про розірвання їхнього шлюбу, який перебуває на розгляді в суді. Між подружжям виникають конфлікти щодо місця проживання дитини, оскільки на теперішній час дане питання судом чи органом піки та піклування вирішено не було. Вказаний інцидент мав місце зокрема 30.05.2024р. в с. Малий Гвіздець за місцем проживання батьків ОСОБА_2 , про що зазначено в складеному відносно ОСОБА_1 протоколі про адміністративне правопорушення серії ВАВ 902850.

Даючи оцінку переконанням потерпілого про вчинення його дружиною відносно нього, його батьків та дитини домашнього насильства психологічного характеру, суд зазначає, що виклик поліції з метою врегулювання конфліктної ситуації не являється психологічним насильством в розумінні положень п. 14 ст.1 ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Матеріали справи не містять письмових доказів і в судовому засіданні потерпілий не вказував на те, що його дружина ОСОБА_1 висловлювала словесні образи, погрози, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, і що вчинені нею дії викликали у нього чи його батьків побоювання за свою безпеку, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю.

Слід взяти до уваги, що згідно ст.. 151 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.

Згідно ст.. 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до ч.1 ст. 160, ч.1 ст. 161 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

В зв`язку з цим, враховуючи, що на теперішній час місце проживання спільної дитини ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не визначено і між батьками вбачається спір щодо даного питання, суд погоджується з доводами захисника про те, що виклик ОСОБА_1 працівників поліції був здійснений з метою захисту та реалізації її материнських прав на проживання дитини разом з нею. При цьому, будь-яких порушень законодавства зі сторони ОСОБА_1 , судом не встановлено.

Частиною 1 ст. 173-2 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.

Отже, обов`язковою умовою для вчинення правопорушення, передбаченого ст.. 173-2 КУпАП є наслідок у виді заподіяння або загрози заподіяння шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.

В даній справі, суд також враховує, що ані в письмових поясненнях ОСОБА_2 , ані в протоколі прийняття від нього заяви про кримінальне правопорушення не вказується про настання внаслідок дій ОСОБА_1 певних негативних наслідків для потерпілого, які виникають в результаті психологічного насильства.

Відтак, відсутність доказів спричинення потерпілому шкоди, як однієї з ознак, свідчить про те, що конфлікт, який виник між його учасниками, не призвів до насильства зі сторони ОСОБА_1 відносно свого чоловіка.

Адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтуються на конституційному принципі: презумпції невинуватості (ст. 62 Конституції України).

Тягар доведення складу адміністративного правопорушення покладається на адміністративний орган, разом з тим, особа, яка притягається до відповідальності, звільняється від обов`язку доводити свою непричетність до скоєння правопорушення.

Відповідно до принципу «поза розумним сумнівом» (п. 43 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кобець проти України» від 14.02.2008 року), доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом.

Адміністративні справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення штрафних санкцій має саме суб`єкт владних повноважень (п. 110 рішення ЕСПЛ у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» (Vastberga taxi Aktiebolag and Vulic v. Sweden №36985/97).

Таким чином, на думку суду, матеріали адміністративної справи не містять доказів, з точки зору їх допустимості, достовірності та достатності, які б підтверджували винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, а отже і доводили винуватість поза розумним сумнівом.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, у зв`язку з чим, провадження у справі відносно неї підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 40-1, 173-2, 221, 283, 284 КУпАП,

п о с т а н о в и л а :

Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст. 173-2 КУпАП закрити у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

На постанову суду протягом десяти днів з дня її винесення може бути подана апеляційна скарга до Івано-Франківського апеляційного суду через Коломийський міськрайонний суд.

Суддя: Третьякова І. В.