Доповідач: Борсук П. П.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2024 року місто Луцьк

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Волинського апеляційного суду Борсук П. П., з участю секретаря судового засідання Таровської А. А., особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та його захисника Масюк Г. С., розглянувши апеляційну скаргу захисника Масюк Г. С. в інтересах ОСОБА_1 на постанову судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 січня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

Вказаною постановою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , непрацюючого, визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000 гривень з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

Визначено стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 536 гривень 80 копійок.

ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за те, що він 10.09.2023 року о 14.55 год. в м. Луцьку на пр. Президента Грушевського, 1, керував автомобілем «BMW X5», р.н. НОМЕР_1 із явними ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота, поведінка, що не відповідає обстановці, порушення мови), однак від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння за допомогою приладу «Драгер» та у медичному закладі відмовився, чим порушив вимоги, передбачені п.2.5 ПДР України.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, захисник подав апеляційну скаргу, в якій вважає оскаржену постанову незаконною, необґрунтованою та такою, що не відповідає фактичним обставинам справи, базується лише на одних припущеннях та недопустимих доказах.

Насамперед, на переконання апелянта, матеріали справи не містять належних і допустимих доказів, які поза розумним сумнівом доводили б винуватість ОСОБА_1 у вчиненні ним інкримінованого йому адміністративного правопорушення, оскільки транспортний засіб не рухався, а стояв з вимкненим двигуном. При цьому, не зафіксовано факту зупинки транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 . Апелянт вказує на відсутність у працівників поліції будь-яких правових підстав вимагати від ОСОБА_1 проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, оскільки він не був зупинений працівниками поліції.

Крім того, судом першої інстанції поза увагою залишено наведені вище факти та не надано, на думку сторони захисту, жодної оцінки численним порушенням під час складання протоколу.

З урахуванням наведеного, просить постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 січня 2024 року скасувати та провадження у справі закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку із відсутністю у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши ОСОБА_1 та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу і просили скасувати постанову судді та закрити провадження у справі, доходжу висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 7 ст. 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.

Згідно приписів ст. 245 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративне правопорушення є: всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення справи.

З`ясовуючи ці обставини, суд повинен виходити з положень ст. 251 КУпАП, згідно з якою доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Розглядаючи справу про адміністративне правопорушення, суд, з урахуванням вимог ст. 252 КУпАП, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Вказаних вимог закону суд першої інстанції, розглядаючи матеріали про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 дотримався.

Винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, тобто відмови від проходження огляду на стан сп`яніння, повністю доведена дослідженими доказами у справі, що ретельно перевірені та оцінені судом з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності кожен окремо та у взаємозв`язку для ухвалення даного рішення.

За змістом апеляційної скарги, правопорушник оспорює факт керування транспортним засобом, проте такі доводи не заслуговують на увагу враховуючи таке.

Факт керування транспортним засобом, у тому числі, стверджується відеозаписом із нагрудного відеореєстратора камери інспектора поліції, який є належним доказом вини ОСОБА_1 , та яким стверджуються детальні обставини вчинення даного правопорушення.

Як вбачається з відеозапису працівники поліції, рухаючись розмовляють, одночасно вмикаються проблискові маячки для попередження водія про необхідність зупинки та з розмови і динаміки подій зрозуміло, що рухаються за транспортним засобом, який хочуть зупинити. Коли автомобіль ОСОБА_1 потрапляє в поле зору відеокамери, то він вже припаркований, однак з динаміки подій зрозуміло, що відбулася зупинка транспортного засобу на вимогу працівників поліції. При цьому, моменту руху та паркування автомобіля під керуванням ОСОБА_1 не зафіксовано лише тому, що це цей момент не потрапив в об`єктив відеореєстратора, у зв`язку із рухом працівника поліції (виходив з автомобіля). Разом з тим працівники поліції за кермом виявили ОСОБА_1 , який відмовлявся відчиняти двері транспортного засобу та перебуваючи в автомобілі з кимось розмовляв. Характер його поведінки після зупинки працівниками поліції транспортного засобу, свідчить, що саме він керував вказаним транспортним засобом. Крім того, ОСОБА_1 під час події перебував на місці водія транспортного засобу, інша особа перебувала на задньому пасажирському місці, що дає єдиний висновок про те, що саме він здійснював керування під час події.

Підстав ставити під сумнів пояснення свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які повністю узгоджуються з іншими доказами у справі та, які безпосередньо підтверджують факт руху і зупинки транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 , його поведінку під час спілкування з працівниками поліції в апеляційного суду немає, не наведені такі підстави і в самій апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи захисника в апеляційні скарзі про те, що ОСОБА_1 не керував транспортним засобом, не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки повністю спростовуються наведеними вище доказами в їх сукупності, а тому не беруться апеляційним судом до уваги.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що як вбачається з відеозапису, ОСОБА_1 після зупинки його транспортного засобу працівниками поліції поводився зухвало і самовпевнено, зрозумівши обставини події відмовлявся надати свої документи безпосередньо на місці зупинки, тому таку поведінку в своїй сукупності слід розцінювати, як розуміння своїх протиправних вчинків та спроби уникнути відповідальності за скоєне будь-яким чином.

Також варто звернути увагу, що правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП є закінченим з моменту відмови водія пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння в установленому законом порядку.

Інспектором поліції в протоколі про адміністративне правопорушення було зазначено, що у ОСОБА_1 були наявні ознаки алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, поведінка, яка не відповідає обстановці, порушення мови.

З цього слідує, що працівник поліції, виявивши ці ознаки, які відповідають переліку, зазначеному в Інструкції, законно та обґрунтовано запропонував ОСОБА_1 пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння.

З відеозапису з бодікамер працівників поліції, який міститься у матеріалах справи вбачається, що водію ОСОБА_1 було запропоновано пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння за допомогою приладу «Драгер» та в медичному закладі, на що він відмовився.

Подальша поведінка ОСОБА_1 під час спілкування з працівниками поліції давала підстави вважати, що він відмовився від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння. Працівники поліції, керуючись п.2.5 Правил дорожнього руху України мали процесуальні підстави для складання відповідного протоколу, в якому зафіксовано саме факт відмови від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння.

Зазначені відеозаписи події відповідають вимогам ст. 251 КУпАП, згідно якої доказом є показання технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису.

Відеозаписи відображають подію адміністративного правопорушення та містять відомості, що підтверджують вчинене ОСОБА_1 адміністративне правопорушення передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП, а тому обґрунтовано судом взяті до уваги.

Посилання апелянта щодо порушень, допущених працівниками поліції при складенні протоколу про адміністративне правопорушення, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.

Що стосується інших посилань в апеляційній скарзі, то вони мають формальний характер, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції доходить висновку, що немає необхідності наводити спростування на кожен аргумент апелянта, викладений ним у поданій апеляційній скарзі.

Судом першої інстанції були встановлені дійсні обставини справи, дана належна оцінка особі ОСОБА_1 , правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушення норм процесуального права та зроблено обґрунтований висновок про доведеність його вини у порушенні вимог п. 2.5 ПДР України та вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Жодних належних та допустимих доказів, які б викликали сумніви у об`єктивності вказаних вище висновків, захисником не надано, не здобуто таких і в процесі апеляційного розгляду.

Таким чином, проаналізувавши зібрані й досліджені докази в їх сукупності, вважаю, що вина ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, є повністю доведеною належними та допустимими доказами в розумінні ст. 251 КУпАП, які містяться в матеріалах справи.

Підстав для скасування оскарженої постанови судді та закриття провадження з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, апеляційний суд не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.294, 295 КУпАП,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу захисника Масюк Ганни Сергіївни в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 грудня 2024 року- без змін.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Копію рішення у справі про адміністративне правопорушення протягом трьох днів надіслати особі, щодо якої його винесено.

Суддя Волинського

апеляційного суду П. П. Борсук