П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18.12.2024 м. Біла Церква

Суддя Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Клепа Тетяна Володимирівна, розглянувши матеріали, які надійшли з ІНФОРМАЦІЯ_1 , стосовно

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, солдат, стрільця 5 відділення 2 взводу 2 роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ,

за ч. 3 ст. 172-11 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

В С Т А Н О В И В :

30.11.2024 о 18:30 год т.в.о. командира 2 роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_1 капітаном ОСОБА_2 було доведено усно наказ до стрільця 5 відділення 2 взводу 2 роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_1 , солдата ОСОБА_1 про вибуття у відрядження. 01.12.2024 о 09:00 год ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_2 , до місця несення служби на ранкове шикування не прибув, на телефонні дзвінки не відповідав, місце знаходження не відоме.

За вказаним фактом стосовно ОСОБА_1 було складено протокол про військове адміністративне правопорушення серії БЦ РТЦК № від 02.12.2024 за ч. 3 ст. 172-11 КУпАП.

Особа, яка притягується до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 в судовому засіданні свою вину у вчиненні адміністративного правопорушення визнав у повному обсязі.

Заслухавши особу, яка притягується до адміністративної відповідальності, дослідивши протокол про адміністративне правопорушення та додані до нього матеріали, суддя дійшов наступного висновку.

При розгляді справи про адміністративне правопорушення суддя, відповідно до вимог ст. 245, 280 КУпАП, повинен з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші факти, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про оборону України" особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій;

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 23.07.2024 № 469/2024 на часткову зміну статті 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX (зі змінами, внесеними останній раз Указом від 06 травня 2024 № 49/2024, затвердженого Законом України від 23 липня 2024 № 3891-ІХ) строк дії воєнного стану в Україні продовжено на 90 діб з 05 години 30 хвилин 09 листопада 2024 року.

Окрім того, особливий період діє в Україні з 17.03.2014, після оприлюднення Указу Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 "Про часткову мобілізацію". Президент України рішення про переведення державних інституцій на функціонування в умовах мирного часу не приймав. Отже, наразі в Україні діє особливий період.

Відповідно до ч. 3 ст. 172-11 КУпАП відповідальність настає за самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем (крім строкової військової служби), а також військовозобов`язаним та резервістом під час проходження зборів, а також нез`явлення його вчасно без поважних причин на військову службу у разі призначення або переведення, нез`явлення з відрядження, відпустки або з лікувального закладу тривалістю до десяти діб.

Об`єктом цього правопорушення є суспільні відносини у сфері забезпечення правопорядку і військової дисципліни серед військовослужбовців ЗСУ та інших військових формувань.

Безпосередній об`єкт порядок проходження військової служби, зокрема умови тимчасового звільнення військовослужбовців з розташування військових частин чи інших місць проходження служби та їх подальшого повернення (прибуття) щодо.

Об`єктивну сторону правопорушення, передбаченого ст. 172-11 КУпАП, утворює: самовільне залишення військової частини або місця служби; нез`явлення вчасно без поважних причин на службу в разі звільнення з частини, призначення або переведення, нез`явлення з відрядження, відпустки або з лікувального закладу. Об`єктивну сторону військового адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 17211 КУпАП, може утворювати також діяння у вигляді нез`явлення військовослужбовця вчасно на службу без поважних причин. При цьому факт відсутності особи на службі (у випадку перебування її у тимчасовому звільненні з частини (у встановленому порядку), відрядженні, відпустці або у лікувальному закладі (розташованому поза межами військової частини) до певного чітко визначеного часу має цілком законні підстави.

У ч. 4 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» зазначено, що військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби: на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять); на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби; поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника); під час виконання державних обов`язків, у тому числі у випадках, якщо ці обов`язки не були пов`язані з військовою службою; під час виконання обов`язку з урятування людського життя, охорони державної власності, підтримання військової дисципліни та охорони правопорядку.

Сам по собі факт відсутності особи на службі не утворює складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 172-11 КУпАП. Самовільне залишення має виражатися в активних діях з боку військовослужбовця із залишення території військової частини або місця служби без дозволу та законних на те підстав. Статтями 216-222 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено умови та порядок звільнення з розташування військової частини.

Так само у разі призначення або переведення військовослужбовця до іншої військової частини чи структурного підрозділу така особа на законних підставах залишає попереднє місце служби та їй надається необхідний час для прямування та прибуття до розташування за новим місцем служби. У службові відрядження військовослужбовці, як правило, відправляються у складі підрозділів або сформованих команд на чолі з їх командирами. Якщо у відрядження відправляються військовослужбовці рядового, сержантського (старшинського) складу різних підрозділів, формується команда, начальником якої призначається старший за посадою чи військовим званням військовослужбовець. Якщо з підрозділу відбувають двоє чи більше військовослужбовців, з їх числа завжди призначається старший команди. Крім службових відряджень у складі підрозділу чи команди, військовослужбовці можуть направлятися у відрядження самостійним порядком. Командиру підрозділу, начальнику (старшому) команди у військовій частині видаються посвідчення про відрядження і список особового складу підрозділу (команди), засвідчений гербовою печаткою і підписом начальника штабу військової частини, військовослужбовцю, який прямує у відрядження самостійно лише посвідчення про відрядження. Командир чи начальник штабу військової частини, з якої вибуває підрозділ (команда), перевіряє його готовність, інструктує командира цього підрозділу або начальника (старшого) команди, а у разі потреби й увесь особовий склад підрозділу (команди) та забезпечує їх відправлення. Прибувши до місця призначення, командир підрозділу, начальник (старший) команди або військовослужбовець доповідають посадовій особі, у розпорядження якої вони прибули і приступають до виконання поставленого завдання. Після повернення з відрядження вказані особи доповідають про повернення і виконання завдання командиру або начальнику штабу військової частини, в якій вони проходять службу.

Нез`явлення військовослужбовця вчасно без поважних причин на службу виявляється у бездіяльності (пасивній поведінці особи, свідомому утриманні від дій, які особа зобов`язана була та могла вчинити), яка, до речі, в деяких ситуаціях може супроводжуватися і певними діями. За будь-якого прояву відсутності на службі без законних чи поважних підстав для кваліфікації ознак об`єктивної сторони правопорушень, передбачених ст. 172-11 КУпАП принципового значення набуває тривалість такої відсутності.

Обрахування часу відсутності військовослужбовця на службі починається з моменту встановлення факту самовільного залишення ним військової частини чи іншого місця служби (підтвердженого належними та законними доказами) або з часу, з якого спливає термін законної відсутності цієї особи на місці служби.

Суб`єктом адміністративного проступку, передбаченого ч. 3 ст. 172-11 КУпАП, може бути будь-який військовослужбовець, крім строкової військової служби (як-от: призваний на військову службу під час мобілізації, на особливий період, курсант військових навчальних закладів), а також військовозобов`язаний та резервіст під час проходження останніми зборів.

Суб`єктивна сторона правопорушень, передбачених ч. 14 ст. 172-11 КУпАП, характеризується прямим умислом. Нез`явлення вчасно на службу без поважних причин може бути вчинене як умисно, так і з необережності. Мета та мотив самовільного залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем, а також нез`явлення його вчасно без поважних причин на службу на кваліфікацію цього адміністративного правопорушення в цілому не впливає.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Окрім визнання своєї винуватості самим правопорушником, винуватість ОСОБА_1 підтверджується змістом протоколу про військове адміністративні правопорушення серії БЦ РТЦК № 11 від 02.12.2024, у якому викладені фактичні обставини правопорушення; рапортом т.в.о. командира 2 роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 від 02.12.2024; витягом з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 № 552 від 01.12.2024; довідкою-доповіддю про самовільне залишення місця служби військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_1 , другої роти охорони солдата ОСОБА_1 , який здійснив самовільне залишення частини (без зброї) № 1936/ПП/4173; письмовими поясненнями ОСОБА_1 від 02.12.2024; письмовими поясненнями ОСОБА_2 від 02.12.2024.

Суддя, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, визнає доведеним належними та допустимими доказами вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 172-11 КУпАП.

Суддя, дії ОСОБА_1 кваліфікує за ч. 3 ст. 172-11 КУпАП як нез`явлення військовослужбовця вчасно без поважних причин на військову службу тривалістю до десяти діб.

Відповідно до положень ст. 33 КУпАП стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України. При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Обставиною, що пом`якшує відповідальність ОСОБА_1 суддя визнає щире каяття. Обставини, що обтяжують відповідальність ОСОБА_1 судом не встановлено.

Завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Згідно зі ст. 23 КУпАП адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Згідно із ст. 22 КУпАП при малозначності вчиненого адміністративного правопорушення орган (посадова особа), уповноважений розглядати справу, може звільнити порушника від адміністративної відповідальності і обмежитись усним зауваженням.

При цьому в кожному конкретному випадку суддя має вирішувати питання про визнання діяння малозначним, виходячи з того, що його наслідки не представляють суспільної небезпеки, не завдали або не здатні завдати значної шкоди суспільним або державним інтересам, правам та свободам інших осіб.

З огляду на короткострокову відсутність ОСОБА_1 на військовій службі та стан його здоров`я; подальше проходження ним служби; враховуючи обставини вчиненого правопорушення, а саме те, що воно не відповідало тій суспільній небезпечності, яка є типовою для цього виду правопорушення, зокрема дії ОСОБА_1 суб`єктивно не були направлені на заподіяння шкоди суспільним інтересам; характер вчиненого правопорушення, тяжких наслідків від якого не наступило; з урахуванням даних про особу винного, який вперше притягається до адміністративної відповідальності, його відношення до вчиненого правопорушення (щиро кається, шкодує про вчинене, засуджує свою поведінку); наявність пом`якшуючої та відсутність обтяжуючих обставин, ту обставину, що головною метою адміністративної відповідальності є не лише сам факт накладення на правопорушника певного виду стягнення, а його виховання, формування у нього звички законослухняної поведінки, вважаю, що дане адміністративне правопорушення можливо віднести до малозначних правопорушень, тому, є обґрунтовані підстави, передбачені ст. 22 КУпАП звільнити ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності і обмежитись усним зауваженням, це зумовлено гуманним відношенням до особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.

Дії ОСОБА_1 хоча і характеризуються певним ступенем суспільної небезпечності, але є такими, що не потребують застосування до нього заходів адміністративного впливу.

Суд вважає, що застосування щодо ОСОБА_1 саме такого виховного заходу, як усне зауваження, буде достатнім для досягнення визначеної ст. 23 КУпАП мети виховного впливу та запобігання вчинення ним нових правопорушень.

Згідно положень ст. 284 КУпАП, постанова про закриття справи виноситься при проголошенні усного зауваження.

Відповідно до ст. 40-1 КУпАП, судовий збір стягується у разі винесення судом постанови про накладення адміністративного стягнення. Враховуючи, що провадження у даній справі слід закрити у зв`язку з оголошенням усного зауваження, відповідно, судовий збір стягненню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 22, 172-11 ч. 3, 248, 251, 252, 279, 280, 284 КУпАП, суддя

ПОСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 визнати винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 172-11 КУпАП.

Звільнити ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності на підставі ст. 22 КУпАП у зв`язку із малозначністю вчиненого ним правопорушення, обмежившись усним зауваженням, а провадження у справі закрити.

Постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених ч. 5 ст. 7 та ч. 1 ст. 287 КУпАП.

Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області.

Суддя Тетяна КЛЕПА