Справа № 675/1397/24
Провадження № 3/675/574/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2024 року суддя Ізяславського районного суду Хмельницької області Янішевська О. С., з секретарем судового засідання Беліцею М. О.,

з участю особи, яка притягується до відповідальності, ОСОБА_1 , її захисника адвоката Дацишиної М. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ізяславі матеріали, які надійшли від відділення поліції № 1 Шепетівського районного управління ГУНП в Хмельницькій області про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , паспорт № НОМЕР_1 , виданий 15 березня 2024 року органом 6820,

ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ,

студентку,

жительку АДРЕСА_1 , за ч. 2 ст. 156 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

в с т а н о в и л а :

Неповнолітня ОСОБА_1 обвинувачується в тому, що 23 серпня 2024 року близько 19 години в м. Ізяславі Шепетівського району Хмельницької області по вул. Шевченка, буд. 23, перебуваючи на своєму робочому місці в магазині «Smok Cloud» здійснила продаж ароматизованої рідини для електронних сигарет неповнолітній ОСОБА_2 , 2010 року народження.

Права особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, передбачені ст. 268 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та положення ст. 63 Конституції України ОСОБА_1 роз`яснені.

Неповнолітня ОСОБА_1 у судовому засіданні своєї вини не визнала, вказала, що дійсно була офіційно працевлаштована в магазині «Smok Cloud», однак неповнолітній ОСОБА_2 , 2010 року народження, нічого не продавала. ОСОБА_1 зазначила, що при складанні протоколу про адміністративне правопорушення щодо неї ні її батьки, ні захисник не залучалися, хоча вона попередила працівників поліції про свій вік.

Захисник Дацишина М. В. у судовому засіданні заявила, що протокол про адміністративне правопорушення складений з грубими порушеннями прав неповнолітньої ОСОБА_1 , належних та допустимих доказів вини неповнолітньої суду надано не було, а тому провадження в справі підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративне правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Відповідно до ст. 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно ст. 23 Кодексу України про адміністративні правопорушення адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Відповідно до ст. 245 Кодексу України про адміністративні правопорушення завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Водночас, згідно з вимогами ст. 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суддя при розгляді справи про адміністративне правопорушення, в числі інших визначених законом обставин, зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності.

Згідно ст. 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення доказами по справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку відповідним органом встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інших обставин справи, що мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 252 Кодексу України про адміністративні правопорушення орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Отже, з огляду на положення ст. ст. 251, 252 Кодексу України про адміністративні правопорушення суддя в постанові повинен навести докази наявності чи відсутності адміністративного правопорушення, винності особи у його вчиненні, а також дати належну оцінку цим доказам у їх сукупності.

Відповідно до Принципу 8 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року та такої, що та не передбачає будь-яких інших умов надання згоди на її обов`язковість державами-членами ООН, дитина за будь-яких обставин має бути серед тих, які першими одержують захист і допомогу.

Конвенція про права дитини вчинена в м. Нью-Йорку 20 листопада 1989 року, підписана Українською РСР 21 лютого 1990 року, ратифікована Постановою Верховної Ради Української РСР 27 лютого 1991 № 789-XII, набрала чинності для України 27 вересня 1991 року.

Відповідно до ст. 1 Конвенції про права дитини для цілей цієї Конвенції дитиною є кожна людська істота до досягнення 18-річного віку, якщо за законом, застосовуваним до даної особи, вона не досягає повноліття раніше.

Згідно ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

За вимогами ч. 1 ст. 32 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право дитини на захист від економічної експлуатації та від виконання будь-якої роботи, яка може являти небезпеку для здоров`я, бути перешкодою в одержанні нею освіти чи завдавати шкоди її здоров`ю, фізичному, розумовому, духовному, моральному та соціальному розвитку.

Як зазначено у ч. ч. 1, 2 ст. 40 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини, яка, як вважається, порушила кримінальне законодавство, звинувачується або визнається винною в його порушенні, на таке поводження, що сприяє розвиткові у дитини почуття гідності і значущості, зміцнює в ній повагу до прав людини й основних свобод інших та при якому враховуються вік дитини і бажаність сприяння її реінтеграції та виконання нею корисної ролі в суспільстві. 3 цією метою і беручи до уваги відповідні положення міжнародних документів, Держави-учасниці, зокрема, забезпечують, щоб:

а) жодна дитина не вважалася порушником кримінального законодавства, не була звинувачена та визнана винною в його порушенні через дію чи бездіяльність, які не були заборонені національним і міжнародним правом на час їх здійснення;

b) кожна дитина, яка, як вважається, порушила кримінальне законодавство чи звинувачується в його порушенні, мала принаймні такі гарантії:

i) презумпцію невинності, поки її вина не буде доведена згідно із законом;

ii) негайне і безпосереднє інформування її про звинувачення проти неї, а у випадку необхідності, через її батьків чи законних опікунів, та одержання правової й іншої необхідної допомоги при підготовці та здійсненні свого захисту;

iii) невідкладне прийняття рішення з розглядуваного питання компетентним, незалежним і безстороннім органом чи судовим органом у ході справедливого слухання згідно із законом у присутності адвоката чи іншої відповідної особи і, якщо це не вважається таким, що суперечить найкращим інтересам дитини, зокрема, з урахуванням її віку чи становища її батьків або законних опікунів;

iv) свобода від примусу щодо даваних свідчень чи визнання вини; вивчення показань свідків звинувачення або самостійно, або за допомогою інших осіб та забезпечення рівноправної участі свідків захисту та вивчення їх свідчень;

v) якщо вважається, що дитина порушила кримінальне законодавство, повторний розгляд вищим компетентним, незалежним і безстороннім органом чи судовим органом згідно із законом відповідного рішення та будь-яких вжитих у цьому зв`язку заходів;

vi) безплатна допомога перекладача, якщо дитина не розуміє використовуваної мови чи не розмовляє нею;

vii) повна повага її особистого життя на всіх стадіях розгляду.

Відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно п. 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін і закон не покладає на суд обов`язку збирати докази винуватості чи невинуватості особи.

Відповідно до усталеної практики Європейського Суду із прав людини, суд не вправі самостійно відшукувати докази винуватості особи, адже таким чином суд неминуче перебирає на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (справа «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява № 926/08, рішення від 20.09.2016 р.).

В якості доказів до матеріалів справи були додані письмові пояснення неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , відеозапис складання протоколу про адміністративне правопорушення, з якого вбачається, що під час складання протоколу не були залучені ні батьки, ні захисники неповнолітньої ОСОБА_1 . Права неповнолітньої належним чином захищені не були. Допитана в ході судового розгляду ОСОБА_4 підтвердила, що не залучала під час складання протоколу про адміністративне правопорушення батьків ОСОБА_1 та захисника.

Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження вчинення неповнолітньою адміністративного правопорушення, передбаченого за ч. 2 ст. 156 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суду не було надано.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю в разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

За таких обставин суд приходить до висновку, що провадження у справі підлягає закриттю.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 247, ст. ст. 156 ч. 2, 221, 283, 284, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

ПОСТАНОВИВ:

провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 про притягнення її до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 156 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення до Хмельницького апеляційного суду.

Суддя: О. С. Янішевська