справа № 631/1274/24
провадження № 3/631/754/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2024 року селище Нова Водолага

Суддя Нововодолазького районного суду Харківської області Мащенко С. В., розглянувши в залі судових засідань № 1 приміщення суду матеріали про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України (паспорт серії НОМЕР_1 , виданий 30.12.2015 року Конотопським МВ УДМС України в Сумській області),

реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ,

який працює генеральним директором

ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ВЛАСІВСЬКИЙ МІРОШНИК» та зареєстрований за адресом:

АДРЕСА_1 ;

за вчинення правопорушення, передбаченого частиною 1 статтею 163-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

в с т а н о в и в:

24.10.2024 року з Головного управління ДПС у Харківській області до Нововодолазького районного суду Харківської області надійшов матеріал про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за вчинення проступку, передбаченого частиною 1 статтею 163-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, що зареєстрований за вхідним № 7632/24-вх, внесений до автоматизованої системи документообігу суду із наданням єдиного унікального № 631/1274/24 (провадження № 3/631/754/24) та переданий судді, обраному шляхом автоматизованого розподілу, для розгляду по суті.

Як убачається з протоколу про адміністративне правопорушення № 1228/20-40-07-30, складеного 12.07.2024 року головним державним інспектором відділу перевірок у сфері послуг управління податкового аудиту Головного управління ДПС у Харківській області Гливенко І. В., при проведенні документальної планової виїзної перевірки ТОВ «ВЛАСІВСЬКИЙ МІРОШНИК» (податковий номер 34895482), що розташоване за адресом: вулиця Визволення, будинок № 1, село Палатки Харківської області,- акт від 13.06.2024 року № 26897/20-40-07-02-05/34895482,- виявлено порушення:

- пункту 44.1 статті 44, підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134, пункту 140.2, пункту 140.3, підпункту 140.4.2 пункту 140.4 статті 140 Податкового кодексу України, пункту 1 і пункту 15 МСБО 1 - встановлено завищення від`ємного значення об`єкта оподаткування податку на прибуток всього у загальній сумі 51428258,00 гривень, в тому числі за 2023 рік 51428258,00 гривень;

- пункту 198.5 статті.198 Податкового кодексу України, в результаті чого занижений податок на додану вартість в сумі 424216,00 гривень, в тому числі за вересень 2018 року в сумі 36879,00 гривень, жовтень 2018 року в сумі 4216,00 гривень, листопад 2018 року в сумі 4080,00 гривень, грудень 2018 року в сумі 4216,00 гривень, січень 2019 року в сумі 4650,00 гривень, лютий 2019 року в сумі 4200,00 гривень, березень 2019 року в сумі 4650,00 гривень, квітень 2019 року в сумі 4500,00 гривень, травень 2019 року в сумі 4650,00 гривень, липень 2019 року в сумі 9150,00 гривень, серпень 2019 року в сумі 4176,00 гривень, вересень 2019 року в сумі 5000,00 гривень, жовтень 2019 року в сумі 5000,00 гривень, листопад 2019 року в сумі 5000,00 гривень, грудень 2019 року в сумі 5000,00 гривень, січень 2020 року в сумі 5000,00 гривень, лютий 2020 року в сумі 5000,00 гривень, березень 2020 року в сумі 5000,00 гривень, квітень 2020 року в сумі 5000,00 гривень, травень 2020 року в сумі 5000,00 гривень, липень 2020 року в сумі 10000,00 гривень, серпень 2020 року в сумі 5170,00 гривень, вересень 2020 року в сумі 6318,00 гривень, жовтень 2020 року в сумі 5306,00 гривень, листопад 2020 року в сумі 5000,00 гривень, грудень 2020 року в сумі 5000,00 гривень, січень 2021 року в сумі 5000,00 гривень, лютий 2021 року в сумі 5000,00 гривень, березень 2021 року в сумі 5000,00 гривень, квітень 2021 року в сумі 5000,00 гривень, травень 2021 року в сумі 5000,00 гривень, вересень 2021 року в сумі 20000,00 гривень, жовтень 2021 року в сумі 5000,00 гривень, листопад 2021 року в сумі 5000,00 гривень, грудень 2021 року в сумі 5000,00 гривень, січень 2022 року в сумі 5000,00 гривень, лютий 2022 року в сумі 5000,00 гривень, березень 2022 року в сумі 5000,00 гривень, квітень 2022 року в сумі 5000,00 гривень, травень 2022 року в сумі 5000,00 гривень, червень 2022 року в сумі 5000,00 гривень, липень 2022 року в сумі 5600,00 гривень, серпень 2022 року в сумі 5600,00 гривень, вересень 2022 року в сумі 5600,00 гривень, жовтень 2022 року в сумі 10017,00 гривень, листопад 2022 року в сумі 10017,00 гривень, грудень 2022 року в сумі 10017,00 гривень, січень 2023 року в сумі 10017,00 гривень, лютий 2023 року в сумі 10017,00 гривень, березень 2023 року в сумі 10017,00 гривень, квітень 2023 року в сумі 10017,00 гривень, травень 2023 року в сумі 10017,00 гривень, серпень 2023 року в сумі 30051,00 гривень, вересень 2023 року в сумі 10017,00 гривень, жовтень 2023 року в сумі 10017,00 гривень, листопад 2023 року в сумі 10017,00 гривень, грудень 2023 року в сумі 10017,00 гривень;

- пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України в частині відсутності реєстрації податкових накладних, виписаних відповідно до пункту 198.5 статті 198 цього кодексу;

- підпункту 266.1.1 пункту 266.1, підпункту 266.2.1 пункту 266.2, підпункту 266.7.5 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України щодо заниження податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у сумі 189894,66 гривень, у тому числі за 2018 рік на суму 103811,32 гривень, за 2019 рік на суму 86083,34 гривень;

- підпункту 269.1.2 пункту 269.1 статті 269, статті 270, статті 271, пункту 287.6 статті 287 Податкового кодексу України встановлено заниження плати за землю на суму 684178,91 гривень, в тому числі за 2023 рік на суму 684178,91 гривень, за що передбачена відповідальність частиною 1 статтею 163-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Готуючи до розгляду матеріал про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за вчинення проступку, передбаченого частиною 1 статтею 163-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та вирішуючи питання, перелічені у статті 278 вказаного кодифікованого закону, ретельно та безпосередньо дослідивши матеріали справи та наявні у ній письмові докази, суддя вважає за необхідне зазначити таке.

Статтею 8 Конституції України, прийнятою Законом України № 254к/96-ВР від 28.06.1996 року, обумовлено, що Основний Закон нашої Держави має найвищу юридичну силу, а закони та інші нормативно-правові акти приймаються на її основі і повинні відповідати їй.

Крім того, на підставі статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тобто, державні органи наділені лише тими повноваженнями і компетенцією, які визначені законом і не можуть на свій розсуд привласнювати повноваження інших державних органів.

Отже, нормою права, викладеною у статті 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права.

Відтак, на підставі приписів статті 129 Основного Закону нашої Держави, розгляд і вирішення справ в судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Нормою права, що міститься у статті 1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, передбачено, що його завданням є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

При цьому, частини 1 і 2 статті 7 цього ж кодифікованого закону України регламентують, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених Законом, а провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Отже, як чітко обумовлює стаття 245 Кодексу України про адміністративні правопорушення завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Виходячи з наведеного, задля вірного вирішення справи за суттю слід встановити наявність факту правопорушення, винність особи у його скоєнні, з`ясувати обставини, що обтяжують та пом`якшують відповідальність винного, що у своїй сукупності дозволяє встановити об`єктивну істину у справі.

Проте провадження у справі повинне забезпечити точне і правильне застосування матеріальних та процесуальних адміністративно-правових норм. Неможливо робити відступлення від встановлених законодавством приписів щодо адміністративної відповідальності за проступки та щодо процедури вирішення справ, тобто повноважні органи та посадові особи повинні діяти у точній відповідності до чинного законодавства.

Таким чином, положеннями статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення обумовлені обставини, які виключають провадження в справі про адміністративні правопорушення, та імперативно визначено, що провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за обставин закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього кодексу.

Тобто після сплину строку накладення адміністративного стягнення, провадження у справі не відбувається й суддя не вправі за будь-яких обставин з`ясовувати обставини скоєння правопорушення та визнавати особу винною чи невинуватою у вчиненому, так як адміністративне стягнення на нього не накладається.

Відтак, частина 2 статті 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення мовить про те, що по справам про адміністративне правопорушення підвідомчих судді, стягнення може бути накладено не пізніше як через три місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні - не пізніш як через три місяці з дня його виявлення, крім справ про адміністративні правопорушення, зазначені у частинах третій - шостій цієї статті, тобто за вчинення проступків, пов`язаних з корупцією, а також передбачених статтею 130, частинами 3 - 6 статті 164-14, статтями 204-1, 204-2, 212-15 і 212-21 цього Кодексу, а також у разі закриття кримінального провадження, але за наявності в діях порушника ознак адміністративного правопорушення.

У цьому провадженні, принаймні, підстави застосувати приписи частин 3 6 статті 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення відсутні.

Оскільки адміністративний проступок, що закидається у провину особі, відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення № 1228/20-40-07-30, вчинений ним до 13.06.2024 року, а матеріали справи про адміністративне правопорушення надійшли на розгляд судді тільки 24.10.2024 року й вказаний проступок не є триваючим, то на час розгляду цієї справи суддею сплинули строки накладення адміністративного стягнення, що є обставиною, яка виключає провадження у справі про адміністративне правопорушення, вчинене ОСОБА_1 за ознаками проступку, передбаченого частиною 1 статтею 163-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Приходячи до такого, суддя також керується частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учиненої 04.11.1950 року в Римі, підписаної Високими Договірними Сторонами й ратифікованої Україною 17.07.1997 року, де чітко визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відтак, ратифікуючи вказану Конвенцію Україна взяла на себе обов`язки гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені у ній, включаючи й право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

При цьому на підставі частини 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику суду як джерело права.

Тому рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Щокін проти України» прийнятим 14.10.2010 року й обов`язковим до застосування, визначено концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності порушує вимогу «якості закону». В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

Оскільки Кодекс України про адміністративні правопорушення доведений до відома громадян України шляхом публікації в офіціальних джерелах масової інформації, а також на офіційному веб-порталі Верховної Ради України веб-сайті «Законодавство України», тому суддя переконаний, що він повністю відповідає вказаним критеріям щодо «якості закону» в розумінні Європейського суду з прав людини й підлягає застосуванню.

Також з`ясовуючи обставини, передбачені статтями 247 і 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суддя враховує, що протокол про адміністративне правопорушення є основним процесуальним документом, який офіційно засвідчує факт вчинення особою, що притягується до адміністративної відповідальності, неправомірних дій, за які передбачена адміністративна відповідальність, та який містить у собі данні про особу, що їх скоїла, й фіксує закінчення діяльності компетентних осіб щодо збирання, оцінки та перевірки доказів.

Тобто протокол є, начебто й скоріше за все, з огляду на практику Європейського суду з прав людини, звинувачувальним документом, який фіксує юридичний факт адміністративного правопорушення та якому завжди передує момент виявлення відповідного проступку. За своєю правовою природою він є також одним із джерел доказів та слугує підставою для подальшого провадження по справі.

Відтак, при наявності обставин, передбачених статтею 247, повноважний орган (посадова особа) позбавлені можливості складати протокол та розпочинати провадження у справі про адміністративне правопорушення, а якщо воно вже розпочате, то наявність таких обставини є підставою для винесення постанови про закриття справи, як чітко обумовлено приписом пункту 3 частини 1 і частини 2 статті 284 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Отже, вчинення будь-яких процесуальних дій з метою погіршення положення особи, яка притягується до відповідальності, зокрема, за межами строку притягнення до адміністративної відповідальності, чинним законодавством щодо адміністративних проступків не передбачена.

Крім того, уповноваженому на складення протоколу про адміністративне правопорушення суб`єкту також слід пам`ятати про приписи статті 257 вказаного вище кодифікованого акта, яка не визначає строк, впродовж якого ця особа повинна здійснити передачу протоколу адресату, натомість, частиною 1 вказаної норми права передбачено, що будь-якому випадку протокол надсилається органу (посадовій особі), уповноваженому розглядати справу про адміністративне правопорушення.

Відтак, оцінивши матеріали справи та наведені докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, своєчасному та об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, вважаю що справу слід закрити у зв`язку із тим, що сплинув строк, визначений у статті 38 зазначеного кодексу.

При цьому суддя зауважує, що наслідки провадження у справі про адміністративні правопорушення прямо визначені статтею 39 Кодексу України про адміністративні правопорушення й згідно з ними закриття справи не тягне юридико-значущих наслідків у виді повторності, так як особа не піддається адміністративному стягненню та переслідуванню, що свідчить про відсутність різниці між підставами, з яких було закрито провадження у справі, якщо ця підстава прямо обумовлена статтею 247 наведеного кодексу.

Також, приймаючи постанову про закриття провадження у справі у зв`язку із тим, що на час її надходження на розгляд судді сплинули строки накладення адміністративного стягнення, суд спирається на правозастосовну практику, викладену Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України, який, з огляду на імперативну норму пункту 6 частини 2 статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій (тобто сталість та єдність судової практики) у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом, а саме: постанову Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, прийняту 11.07.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 308/8763/15-а (провадження № К/9901/12342/18),- в якій касаційний суд прийшов до висновків, що «Вирішуючи у відповідності до частини 2 статті 293 Кодексу України про адміністративні правопорушення питання про наявність підстав для притягнення позивача до адміністративної відповідальності суди дійшли висновку, що провадження підлягає закриттю, у зв`язку із закінченням граничного строку накладення адміністративного стягнення, передбаченого статтею 38 цього кодексу. В контексті наведеного Верховний суд зауважує, що визначення на законодавчому рівні у статті 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення строків накладення адміністративного стягнення безпосередньо пов`язано з можливістю реального впливу адміністративної відповідальності на суспільні відносини, поведінку суб`єктів, їхню правосвідомість тощо, тобто з можливістю реалізації функцій адміністративної відповідальності, яка втрачається з плином часу. Відповідно до пункту 7 частини 1 статі 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього кодексу. При цьому наведена норма не містить положень про наявність у суду повноважень щодо встановлення обставин вчинення адміністративного правопорушення, наявності вини особи у його вчиненні у разі закриття провадження про адміністративні правопорушення. Крім того, логічне тлумачення абзацу 1 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення дозволяє дійти висновку, що встановлення зазначених у цій статті юридичних фактів є єдиною необхідною підставою для припинення будь-яких дій щодо притягнення особи до адміністративної відповідальності незалежно від встановлених будь-яких інших обставин, що підлягають з`ясуванню при розгляді справи про адміністративне правопорушення (стаття 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення), у тому числі й вини особи у його вчиненні. Таким чином, при вирішенні питання про притягнення особи до адміністративної відповідальності, першочерговим є встановлення судом дотримання строку накладення адміністративного стягнення, за умови закінчення якого суд або уповноважений орган взагалі позбавлені можливості досліджувати та вирішувати питання про наявність в діях особи ознак адміністративного проступку. Отже, враховуючи сплив строку накладення адміністративного стягнення, суди дійшли обґрунтованого висновку про необхідність закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення саме на підставі пункту 7 частини 1 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення».

Суддя також вважає за необхідне зазначити, що пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій Водолазі та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області.

За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію.

Окрім того, Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів», що набрала чинності 19.07.2020 року, змінений адміністративно-територіальний устрій нашої Держави.

Зокрема, відповідно до підпункту 20 пункту 3 та абзаців 3 і 6 підпункту 20 пункту 1 цієї Постанови ліквідований Нововодолазький район Харківської області та утворені Красноградській район Харківської області (з адміністративним центром у місті Красноград) у складі території Старовірівської сільської територіальної громади, та Харківський район Харківської області (з адміністративним центром у місті Харків) у складі території Нововодолазької селищної територіальної громади, що затверджені Кабінетом Міністрів України, тощо.

При цьому, як чітко визначив законотворець у пункті 6 своєї Постанови, у продовж тримісячного строку з дня набрання нею чинності Кабінет Міністрів України повинен привести свої нормативно-правові акти у відповідність із нею та забезпечити таке приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів.

Одночасно із цим, приписами статті 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), а також статтею 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», закріплено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності, спеціалізації, інстанційності і визначається законом.

Пунктом 3-1 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» вищезазначеного Закону на законодавчому рівні унормовано, що до набрання чинності законом України щодо зміни системи місцевих судів на території України у зв`язку з утворенням (ліквідацією) районів відповідні місцеві суди продовжують здійснювати свої повноваження у межах територіальної юрисдикції, визначеної до цього, але не довше ніж один рік з дня припинення чи скасування воєнного стану на території України.

Натомість, закон, який змінює існуючу систему судоустрою та приводить її у відповідність до нового адміністративно-територіального устрою, не прийнятий, Валківський окружний суд на цей час свою діяльність не розпочав, воєнний стан на території України не припинений та не скасований, а тому справа перебувала на розгляді судді належного суду.

На підставі викладеного, діючи в точній відповідності із законом та з метою зміцнення законності, керуючись статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учиненої 04.11.1950 року в Римі, підписаної Високими Договірними Сторонами й ратифікованої Україною 17.07.1997 року; статтями 8, 19, 125 і 129 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року Законом України № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями); статтями 17, 36, 48 і пунктами 3 та 3-1 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року (із змінами та доповненнями); статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-ІV (із змінами та доповненнями); Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів»; пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року; рішенням Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 року у справі «Щокін проти України»; постановою Верховного суду, прийнятою 11.07.2018 року у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в межах справи з єдиним унікальним № 308/8763/15-а (провадження № К/9901/12342/18), а також статтями 1, 7, 9, частиною 2 статті 38, статтею 39, частиною 1 статтею 163-1, статтями 245, 246, пунктом 7 частини 1 статті 247, частинами 1 і 2 статті 254, частиною 1 статті 255, статтями 257, 277 - 280, 283 285, частиною 2 статті 287, статтями 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення № 8073-Х від 07.12.1984 року (із змінами та доповненнями), -

п о с т а н о в и в:

Провадження по справі про адміністративне правопорушення щодо скоєння ОСОБА_1 адміністративного проступку, передбаченого частини 1 статтею 163-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, закрити у зв`язку із тим, що на час надходження справи про адміністративне правопорушення на розгляд судді сплинули строки накладення на нього адміністративного стягнення.

Постанова оскарженню не підлягає і набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанову прийнято, оформлено шляхом комп`ютерного набору та підписано суддею в одному примірнику.

Суддя С. В. Мащенко