ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2024 року м.Кривий Ріг

21.10.2024р. суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області Залізняк Р.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривий Ріг апеляційну скаргу захисника Бардаченка Д.В. в інтересах особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 на постанову Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25.07.2024р., якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який проживає в АДРЕСА_1 , військовослужбовця ЗСУ

визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 40 800грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на п`ять років, без оплатного вилучення транспортного засобу

в с т а н о в и л а :

Оскаржуваною постановою ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 40 800грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на п`ять років, без оплатного вилучення транспортного засобу.

Постанову суду першої інстанції оскаржено захисником ОСОБА_2 , який в апеляційній скарзі:

- вказує, що винуватість ОСОБА_1 фактично була встановлена на підставі його заяви про визнання винуватості у інкримінованому правопорушенні, що суперечить правовій позиції, висловленій у постанові Верховного Суду від 09.12.2021р. по справі № 487/4245/18, а саме що визнання винуватості не є беззаперечним доказом та не звільняє слідчого, прокурора, суд від повної, всебічної, неупередженої перевірки та оцінки показань та сукупності доказів, відповідно до вимог ч. 3 ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом та на припущеннях;

- зазначає, що відеозапис, долучений до матеріалів справи не є безперервним, та не містить факту керування ОСОБА_1 транспортним засобом;

- зазначає, що ОСОБА_1 не мав можливості реалізувати своє право на тримання правової допомоги, оскільки є військовослужбовцем ЗСУ, з 2022р. перебуває на військовій службі, з цього періоду жодного разу не перебував у відпустці;

- вказує, що відповідно до вимог ст. 251 КУпАП обов`язок збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, проте працівники поліції не забезпечили відповідного доказового матеріалу, який був би належним та допустимим у справі;

- прохає скасувати оскаржувану постанову суду першої інстанції, провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

Про дату, час та місце судового розгляду учасники повідомлені належним чином, від захисника надійшла заява про розгляд апеляційної скарги за їх відсутності.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення та перевіривши доводи апеляційної скарги, дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги за таких підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 визнано винуватим у тому, що він 08.05.2024р. о 14:20 год., по вул. Танкістів у місті Краматорську, керував транспортним засобом «Nissan Navara» н.з. НОМЕР_1 , не маючи права керування транспортним засобом відповідної категорії, повторно протягом року, чим порушив вимоги п. 2.1а, ПДР України, ст.15 ЗУ «Про дорожній рух», тобто вчинив правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 126 КУпАП.

В обґрунтування висновку про винуватість ОСОБА_1 суд першої інстанції поклав особисті показання ОСОБА_1 про визнання ним винуватості, а також докази по справі а саме: протокол, рапорт, диск, довідку, та дійшов висновку, що своїми діями ОСОБА_1 порушив п. 2.1а, ПДР України, тобто вчинив правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 5 ст. 126 КУпАП.

Суд апеляційної інстанції повно та всебічно дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 , не може погодитись із висновками суду першої інстанції про визнання його винуватості у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП за таких підстав.

На думку суду апеляційної інстанції встановлені судом першої інстанції фактичні обставини справи є правильними, та підтверджені доказами. Суд апеляційної інстанції погоджується з тим, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом не маючи такого права. Наведені вище обставини підтверджуються розміщеним в ЄДРСР вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04.06.2024р. щодо ОСОБА_1 , якого визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850,00 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

Вирок суду першої інстанції в апеляційному порядку не був оскаржений, набрав законної сили, тому для суду апеляційної інстанції має преюдиційне значення щодо фактичних обставин справи.

Доводи апеляційної скарги захисника щодо відсутності доказів факту керування ОСОБА_1 транспортним засобом є неспроможними.

Проте суд апеляційної інстанції не може погодитись із тим, що діями ОСОБА_1 вчинено адміністративне правопорушення за ч. 5 ст. 126 КУпАП за таких підстав.

Відповідно до Указу Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» 24.02.2022р. в Україні введено воєнний стан. Таке рішення ухвалено у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони й відповідно до українського законодавства.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем за мобілізацією, що підтверджується копією військового квитка, наданого стороною захисту, та 25.04.2024р. призваний у Збройні Сили України, на теперішній час молодший сержант ОСОБА_1 обіймає посаду командира відділення.

У зв`язку із повномасштабним вторгненням на територію України збройних сил країни агресора численні суспільні відносини зазнали істотних змін безпосередньо і на законодавчому рівні.

Так, ЗУ «Про внесення змін до КК України та інших законодавчих актів України щодо визначення обставин, що виключають кримінальну протиправність діяння та забезпечують бойовий імунітет в умовах дії воєнного стану» № 2124-IX від 15.03.2022р. низка законодавчих актів була змінена з урахуванням дії воєнного стану, а також у зв`язку із тим, що умовах військового вторгнення в Україну агресора вкрай необхідною є посилення спроможності захисту Вітчизни.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що наведений закон дав визначення окремим діям, визначених у ньому осіб, які не тягнуть за собою кримінальну відповідальність, які спрямовані на відсіч та стримування збройної агресії російської федерації, якщо такі дії заподіяли шкоду життю або здоров`ю особи, яка здійснює таку агресію.

Крім того вказаний закон також встановив відсутність кримінального правопорушення при заподіянні шкоди правоохоронюваним інтересам.

При цьому законодавець мав на меті визначення обставин, що виключають кримінальну протиправність діяння в умовах дії режиму воєнного стану, а саме зазначення в кримінальному законодавстві положення стосовно того, що не є кримінальним правопорушенням діяння (дія або бездіяльність), вчинене в умовах воєнного стану або в період збройного конфлікту та спрямоване на відсіч та стримування (нейтралізацію) збройної агресії російської федерації або агресії іншої країни, якщо це заподіяло шкоду життю та здоров`ю тієї особи, хто посягає, а також заподіяло шкоду правоохоронюваним інтересам фізичних або юридичних осіб або держави Україна, при відсутності ознак катування та порушення правил ведення війни або застосування збройної сили, визначених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Наведене вище кореспондується з пояснювальної записки до Закону щодо обґрунтування необхідності таких законодавчих змін.

Частиною 2 розділу ІІ вказаного закону у правове поле введено новий термін, та шляхом внесення змін до ЗУ «Про оборону України» статтю 1 після абзацу другого доповнено новим абзацом такого змісту: бойовий імунітет - звільнення військового командування, військовослужбовців, добровольців Сил територіальної оборони Збройних Сил України, працівників правоохоронних органів, які відповідно до своїх повноважень беруть участь в обороні України, осіб, визначених ЗУ "Про забезпечення участі цивільних осіб у захисті України", від відповідальності, у тому числі кримінальної, за втрати особового складу, бойової техніки чи іншого військового майна, наслідки застосування збройної та іншої сили під час відсічі збройної агресії проти України або ліквідації (нейтралізації) збройного конфлікту, виконання інших завдань з оборони України із застосуванням будь-яких видів зброї (озброєння), настання яких з урахуванням розумної обачності неможливо було передбачити при плануванні та виконанні таких дій (завдань) або які охоплюються виправданим ризиком, крім випадків порушення законів та звичаїв війни або застосування збройної сили, визначених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Як вбачається з тлумачення терміну «бойовий імунітет», окремі дії спеціальних суб`єктів (військових, правоохоронців тощо), задіяних у відсічі збройної агресії, підлягають звільненню від відповідальності, у тому числі кримінальної, які охоплюються виправданим ризиком застосування видів зброї (озброєння).

Тобто, наведений вище закон створив умови при яких військові, які беруть безпосередню участь у бойових діях, мали правовий захист при виконанні своїх обов`язків навіть при завданні шкоди, надаючи пріоритет суверенітету держави та збереженню держави над завданою шкодою, у тому числі і охоронюваним інтересам держави.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , в умовах воєнного стану, у зоні бойових дій (Донецької області) керував транспортним засобом, належним ЗСУ, що підтверджується оснащенням даного транспортного засобу номерними знаками відповідного зразка НОМЕР_1 , про що зазначено у протоколі про адміністративне правопорушення.

Крім того стороною захисту до суду апеляційної інстанції надано довідку про задіяння ОСОБА_1 у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України у АДРЕСА_2 у період з 25.12.2022р. по 24.04.2023р., з 07.05.2023р. по 18.08.2023р., з 03.09.2023р. по 15.03.2024р., з 01.04.2024р. по 03.08.2024р. на підставі відповідних бойових розпоряджень командира в/ч НОМЕР_2 .

Таким чином встановлено, що ОСОБА_1 , обіймаючи посаду командира відділення, керуючи автомобілем під час воєнного стану у зоні бойових дій в Донецькій області 08.05.2024р. був задіяний для виконання бойового завдання на підставі бойового розпорядження командування для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави. При цьому він керував спеціальним, військовим автомобілем, яке є майном ЗСУ та складає сукупність їх технічного озброєння.

Статтею 1 КУпАП визначено, що його завданням є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством, тобто захист правоохоронюваних інтересів фізичних або юридичних осіб або держави Україна, якими також є і дотримання ПДР України, як складової безпеки дорожнього руху, учасниками якого є громадяни України.

Тобто слід вважати, що дія бойового імунітету за аналогією закону також зачіпає і правопорушення, які не місять ознак кримінальних, тобто є адміністративними, які порушують суспільні відносини, якими є зокрема і порушення ПДР України.

На переконання суду апеляційної інстанції, керування військовим ОСОБА_1 транспортним засобом без посвідчення водія при виконанні ним бойового завдання створило виправданий ризик для досягнення мети оборони країни.

Крім того суд апеляційної інстанції звертає увагу, що внаслідок дій ОСОБА_1 при керуванні ним транспортним засобом не завдано шкоди іншим особам, не вчинено ДТП, не травмовано сторонніх осіб. Керування ним транспортним засобом у даному конкретному випадку не завдало такої шкоди, яка б переважала над суспільним інтересом щодо інших осіб.

Більш того, відповідно до розпорядження КМУ № 679-р від 02.08.2022р. «Про проведення обов`язкової евакуації населення Донецької області» організована та проводиться обов`язкова евакуація населення Донецької області, яка переслідує, перш за все, безпекову складову цивільного населення, та зменшення обмежувальних факторів для збройних сил. Тобто евакуація передбачає мінімалізацію присутності цивільного населення у зоні бойових дій для більш вільних дій військових, у тому числі і пересування транспортними засобами.

Таким чином суд апеляційної інстанції врахувавши наведене вище, вважає, що дії ОСОБА_1 при керуванні транспортним засобом ЗСУ під час воєнного стану в зоні бойових дій та при безпосередньому задіянні у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України слід врахувати, як такі, на які розповсюджується дія бойового імунітету.

Також, на думку суду апеляційної інстанції, у даній справі доцільним є також врахування вимоги ст. 18 КУпАП щодо дій ОСОБА_1 в стані крайньої необхідності, які не створюють складу адміністративного правопорушення, хоч і передбачені КУпАП.

Законодавець визначає, що не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

Юридична складова крайньої необхідності визначає такий збіг обставин, при якому виникла безпосередня небезпека для певного об`єкта, зберегти який можна, лише завдавши шкоди іншій, менш цінною об`єкту. Правомірним вважається заподіяння (при наявності загальної небезпеки) шкоди одним цінностям, що охороняються правом, з метою відвернути шкоду більш значним цінностям, які теж охороняються правом.

Є беззаперечним, що на сьогоднішній день не існує більшої небезпеки ніж збройна агресія росії проти України, яка загрожує, як життю та здоров`ю громадян, визнаних Констицією України найвищою соціальною цінністю, так суверенітету та незалежності України.

Слід звернути увагу, також і на ту обставину, що на теперішній час відбувається активна фаза збройної агресії із використанням всього арсеналу озброєння ворожих збройних сил, крім ядерного. Поранення зазнають, як цивільні особи, так і звісно військові, при цьому кількість поранених стає дедалі більшою. Слід врахувати, що у підрозділі, де проходить службу ОСОБА_1 може бути взагалі відсутня особа, яка має право керувати транспортним засобом, що в свою чергу ставить оперативність дій підрозділу під загрозу, та нівелює обороздатні спроможності.

За таких підстав суд апеляційної інстанції вважає, що дії ОСОБА_1 також слід враховувати із існуванням у ситуації, яка склалася, крайньої необхідності, що в свою чергу також виключає адміністративну відповідальність, а провадження у справі підлягає закриттю на підставі п. 4 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

У зв`язку викладеним вище, суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про скасування оскаржуваної постанови суду першої інстанції та закриття провадження у справі з наведених вище підстав.

Враховуючи викладене вище та керуючись ст. 294 КУпАП,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу захисника Бардаченка Дмитра Володимировича в інтересах особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 на постанову Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25.07.2024р., якою ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 40 800грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на п`ять років, без оплатного вилучення транспортного засобу задовольнити.

Постанову Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25.07.2024р., якою ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 40 800грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на п`ять років, без оплатного вилучення транспортного засобу скасувати.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 закрити на підставі п. 4 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили негайно після її винесення та оскарженню не підлягає.

Суддя