ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 947/29843/24

Провадження № 3/947/5970/24

11.10.2024 року

Суддя Київського районного суду м.Одеси Прохоров П.А., розглянувши матеріали справи про адміністративне правопорушення, які надійшли з Управління патрульної поліції в Одеській області про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого: АДРЕСА_1 до адміністративної відповідальності, передбаченої ч.1 ст.130 КУпАП, протокол ЕПР1 №129772,

встановив:

В протоколі про адміністративне правопорушення зазначено, що 15.09.2024 року об 11 годин 16 хвилин по вул.Дитяча (Сибірська), 1 у м. Одесі ОСОБА_1 керував транспортним засобом Шевролет, н/з НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови. Від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку відмовився в порушення вимог п.2.5 «Правил дорожнього руху України», за що передбачена відповідальність ч.1 ст.130 КУпАП.

У судовому засіданні ОСОБА_1 пояснив, що він не згоден з протоколом, автомобілем не керував, перебував в салоні автомобіля, який був припаркований біля будинку. Двоє поліцейських підійшли до його автомобіля та зробили вимагати від нього переставити автомобіль, або здійснити рух заднім ходом, на що він не погоджувався, оскільки він, перебуваючи в салоні припаркованого автомобіля, не збирався нікуди на ньому їхати. Вимоги поліцейських щодо надання їм документів він виконав. Проте поліцейські декілька разів наполягали на тому, щоб він здійснив рух на автомобілі заднім ходом, на що він вимушений був погодитися, щоб поліцейські не сприйняли його відмову як непокору їх вимогам. Тому він виконав їх вимоги, переставив автомобіль, після чого поліцейські перевіривши документи запропонували йому пройти огляд на стан сп`яніння, стверджуючи, що він керував автомобілем, що не відповідало дійсності, оскільки саме поліцейські спровокували та примусили його здійснити незначний рух автомобілю, щоб зафіксувати момент керування автомобілем. Він намагався довести поліцейським, що він здійснив рух автомобілю на незначну відстань, тільки тому, що виконав їх вимоги, на що поліцейські продовжили стверджувати, що він керував автомобілем з ознаками алкогольного сп`яніння, через що наполягали від нього пройти огляд на стан сп`яніння, від чого він відмовився, оскільки не керував автомобілем і підстав для його огляду не було. Вважає, що поліцейські навмисно примусили його перемістити припаркований автомобіль, який нікому не заважав, тільки для того, щоб в подальшому скласти протокол відносно нього. Просив закрити провадження у справі.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення ОСОБА_1 суд дійшов до наступних висновків.

Відповідно до положень ст. 1 КУпАП завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» передбачено, що при розгляді справ зазначеної категорії необхідно з`ясовувати всі обставини, перелічені у ст. ст. 247, 280 КУпАП. Зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим ст. ст. 283, 284 КУпАП. У постанові, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Згідно зі ст. 245 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Статтею 280 КУпАП встановлено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до п.2.9 а, 2.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року за №1306, водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. Водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Частина 1 ст. 130 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

При цьому, особа може бути притягнута до адміністративної відповідальності лише за наявності в її діях складу адміністративного правопорушення, який має бути встановлений судом тільки після всебічної та повної оцінки всіх доказів по справі.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Положеннями 9 Конституції України визначено, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Україна, давши згоду на обов`язковість міжнародного договору, зобов`язується діяти таким чином, щоб не позбавити його мети та не зробити його неможливим для виконання. Тому і ратифікована Конвенція і практика ЄСПЛ відповідно до ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» для України є джерелами права і обов`язковими до застосування.

ЄСПЛ в своїх рішеннях «Енгель та інші проти Нідерландів», «Лутц проти Німеччини», «Карелін проти рф», «Гурепка проти України», «Швидка проти України» та інші констатував, що провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП повинне проводитись за процедурою, передбаченою для кримінальних правопорушень. ЄСПЛ виключає можливість притягнення особи до відповідальності за вчинення правопорушення, на яке особу підбурили працівники поліції.

ЄСПЛ неодноразово формулював у своїх рішеннях визначення провокації, розкривав її зміст та форми (справи «Раманаускас проти Литви», №55146/14, 20 лютого 2018 року, «Матановіч проти Хорватії», №2742/12, 04 квітня 2017 року).

Із правових позицій цього суду вбачається, що провокація вчинення злочину наявна, якщо: були активні дії правоохоронних органів; з їх боку мало місце спонукання особи до вчинення злочину; злочин не був би скоєний без втручання правоохоронних органів.

Із долученого до матеріалів справи відеозапису та пояснень ОСОБА_1 судом встановлено, що відеозаписом зафіксовано, що об 11.22 годин транспортний засіб, в салоні якого перебував ОСОБА_1 знаходився у між квартальному проїзді, рух не здійснював, був припаркований біля будинку та жодних перешкод для будь-яких інших транспортних засобів не створював. Зазначені обставини підтверджені згодом безпосередньо поліцейськими, які підійшли до припаркованого автомобіля та не висловлювали ОСОБА_1 будь-яких претензій щодо паркування автомобілю з порушенням ПДД або створення перешкод для інших учасників руху.

Навпаки, коли поліцейські підійшли до припаркованого автомобілю, то почали вимагати від ОСОБА_1 , щоб він перемістив автомобіль, здійснивши рух на автомобілі, обґрунтовуючи підставу такої вимоги тим, що ОСОБА_1 буде незручно вийти з салону автомобіля, в якому він перебував.

З відеозапису вбачається, що ОСОБА_1 не виявляє бажання виконувати неодноразові вказівки поліцейського щодо здійснення руху автомобілю та не виконує не відразу вимогу поліцейського. Проте, коли аналогічні вимоги до нього щодо перепаркування автомобілю декілька разів наполегливо висловив другий інспектор поліції, ОСОБА_1 підкорився вимогам двох інспекторів поліції та на виконання їх вимог, та вимушено здійснив незначне переміщення автомобілю з місця парковки, яке не збирався здійснювати та не здійснив би без спонукання та примусу поліцейських.

Матеріалами відеофіксації та матеріалами справи підтверджено, що дії направлені на керування транспортним засобом особою, що має ознаки сп`яніння, виявлені поліцейськими, фактично була спровокована самими працівниками поліції, які в подальшому склали протокол про вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП.

Враховуючи викладене, суд розцінює дії працівників поліції як спонукання до вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, з метою формального фіксування факту керування та, як наслідок, складання протоколу за ст.130 КУпАП відносно особи, яка здійснила керування транспортним засобом не з власної волі, а з результаті спонукання та примусу поліцейських, виконуючи їх вимоги.

Таким чином, суд дійшов висновку, що мала місце провокація вчинення правопорушення працівниками поліції у розумінні ЄСПЛ, тобто схиляння суб`єкта до певних протиправних дій з метою подальшого їх виявлення та порушення питання адміністративного переслідування. Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема, у справах «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002, неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.

За встановлених обставин суд констатує, що докази вини ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, долучені до матеріалів справи не є переконливими, достовірними і достатніми, не відповідають та суперечать фактичним обставинам справи.

Згідно із ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом та на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Враховуючи викладене, суд вважає, що зібрані у даній справі докази не підтверджують існування обставин, викладених в протоколі про адміністративне правопорушення, винуватість ОСОБА_1 не доведена поза розумним сумнівом, а тому справа про адміністративне правопорушення підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Керуючись ст.130, п. 1 ч. 1 ст.247, 251, 252, 266, 283-285 КУпАП, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП закрити відповідно до п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Постанова суду може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з ухвалення постанови.

Суддя Прохоров П. А.