Номер провадження: 33/813/2449/24
Номер справи місцевого суду: 946/7169/24
Головуючий у першій інстанції Смокіна Г.І.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.10.2024 року м. Одеса

Суддя Одеського апеляційного суду: Громік Р.Д.

за участю секретаря Триколіч І.Б.,

за участі:

адвоката (в режимі відеоконференції) Арнаута А.Г.,

розглянувши матеріали справи про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06 вересня 2024 року, якою визнано ОСОБА_1 винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 204-1 ч. 2 КУпАП, та призначено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 8500 грн; знаряддя правопорушення двигун навісний «PARSUN» Т 13,5 BMS № SA202105272 1-шт. вилучений відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення від 05.09.2024 серії ПдРУ № 263540 конфісковано; стягнено з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у сумі 605,60 грн, зарахувавши його до спеціального фонду Державного бюджету України,

В С Т А Н О В И В:

З протоколу серії ПдРУ №263540 від 05.09.2024 вбачається, що 05 вересня 2024 року о 13 год. 00 хв. в рамках проведення спільної спеціальної прикордонної операції «Захід - Південь 2024» заходів за системою реагування «Заграва» за варіантами №4 та №14, точкових дій спрямованих на посилення та проведення режимних заходів в КПР, за інформацією від місцевого жителя, інспектором відділення моніторингу обстановки старшим майстер - сержантом ОСОБА_2 , на відстані близько 600 метрів від прикордонного знаку 1377, на 82 км річки Дунай, ділянка відповідальності впс «Ізмаїл», було виявлено громадянина України ОСОБА_1 , який спільно з громадянином України - ОСОБА_3 , на маломірному плавзасобі типу «Каюк» ЯОД 54- 35 незаконно перетнути державний кордон поза пунктом пропуску з України в Румунію, чим своїми діями порушив вимоги ст. 9 Закону України «Про Державний кордон України» від 04.11.1991 року, тобто вчинив адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачено ч.2 ст.204-1 КУпАП.

Постановою судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06 вересня 2024 року визнано визнано ОСОБА_1 винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 204-1 ч. 2 КУпАП, та призначено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 8500 грн; знаряддя правопорушення двигун навісний «PARSUN» Т 13,5 BMS № SA202105272 1-шт. вилучений відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення від 05.09.2024 серії ПдРУ № 263540 конфісковано; стягнено з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у сумі 605,60 грн, зарахувавши його до спеціального фонду Державного бюджету України.

Не погодившись із постановою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову постанову, якою провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 204-1 КУпАП закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, посилаючись при цьому на порушення норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначено, що відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, оскільки ОСОБА_1 не мав наміру умисно перетинати державний кордон України.

Крім того, ОСОБА_1 просить поновити строк на апеляційне оскарження постанови судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06 вересня 2024 року, мотивуючи тим, що копію оскаржуваної постанови з урахуванням постанови про виправлення описки було отримано 16 вересня 2024 року.

Розглянувши клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає за можливе задовольнити його з огляду на наступне.

Частиною 2 ст. 294 КУпАП встановлено, що постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основною засадою судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Право на оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанцій є складовою конституційного права особи на судовий захист. Перегляд судових рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна особа має право на справедливий і публічний розгляд її справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Право на судовий захист є конституційним правом людини (ст. 55 Конституції України), яке не може бути обмежене, крім випадків, передбачених Конституцією України (ст. 64). Однією з гарантій реалізації цього права є апеляційне та касаційне оскарження судових рішень як одна з основних засад судочинства в Україні, що може бути обмежене лише законом (п.8 ч.1 ст. 129 Конституції України).

Згідно зі ст. 289 КУпАП апеляційний суд має право поновити строк оскарження постанови по справі про адміністративне правопорушення в разі наявності поважних причин пропуску зазначеного строку з боку особи, яка оскаржує постанову суду першої інстанції.

Матеріали справи не містять підтверджень щодо отримання постанови судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06 вересня 2024 року.

Відповідно до даних Єдиного державного реєстру судових рішень постанова судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06 вересня 2024 рокубула оприлюднена на сайті реєстру 16 вересня 2024 року, апеляційну скаргу було подано 23 вересня, тобто в межах десятиденного строку з дати опублікування постанови у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Враховуючи матеріали справи, вважаю за можливе визнати причини пропущеного строку поважними та поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження постанови судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06 вересня 2024 року.

Дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, вивчивши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, апеляційний суд вважає за необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково, а постанову суду першої інстанції скасувати та постановити нову, виходячи з такого.

З матеріалів справи, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ПдРУ №263540 від 05.09.2024 вбачається, що 05 вересня 2024 року о 13 год. 00 хв. в рамках проведення спільної спеціальної прикордонної операції «Захід - Південь 2024» заходів за системою реагування «Заграва» за варіантами №4 та №14, точкових дій спрямованих на посилення та проведення режимних заходів в КПР, за інформацією від місцевого жителя, інспектором відділення моніторингу обстановки старшим майстер - сержантом ОСОБА_2 , на відстані близько 600 метрів від прикордонного знаку 1377, на 82 км річки Дунай, ділянка відповідальності впс «Ізмаїл», було виявлено громадянина України ОСОБА_1 , який спільно з громадянином України - ОСОБА_3 , на маломірному плавзасобі типу «Каюк» ЯОД 54- 35 незаконно перетнути державний кордон поза пунктом пропуску з України в Румунію, чим своїми діями порушив вимоги ст. 9 Закону України «Про Державний кордон України» від 04.11.1991 року, тобто вчинив адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачено ч.2 ст.204-1 КУпАП.

У відповідності до положень ст. 1 КУпАП завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Згідно зі ст. 245 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Статтею 280 КУпАП встановлено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Однак, визнаючи ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, суд першої інстанції всупереч вимогам ст. ст. 245, 247, 251, 252, 280 КУпАП належним чином не встановив чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, тобто однобічно розглянув справу, без з`ясування фактичних обставин, що мають істотне значення для її розгляду, та не звернувши уваги на те, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, що призвело до ухвалення рішення, яке підлягає скасуванню.

Приймаючи рішення по справі суд першої інстанції виходив з того, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, однак апеляційний суд вважає, що сукупність вищевказаних доказів не можна вважати належними, допустимими та такими, що доводять вину ОСОБА_1 , виходячи з наступного.

Держава Україна, керуючись Конституцією України, Декларацією про державний суверенітет України та Актом проголошення незалежності України, неухильно проводить політику миру, виступає за зміцнення безпеки народів України виходячи із принципів непорушності державних кордонів, які є відображенням територіальної цілісності, політичної та економічної незалежності, суверенітету та єдності України. Державний кордон України є недоторканним. Будь-які порушення його рішуче припиняються.

Відповідно до ст. ст. 8-9, 35 Закону України «Про державний кордон України» режим державного кордону України - порядок перетинання державного кордону України, плавання і перебування українських та іноземних невійськових суден і військових кораблів у територіальному морі та внутрішніх водах України, заходження іноземних невійськових суден і військових кораблів у внутрішні води і порти України та перебування в них, утримання державного кордону України, провадження різних робіт, промислової та іншої діяльності на державному кордоні України - визначається цим Законом, іншими актами законодавства України і міжнародними договорами України.

Перетинання державного кордону України здійснюється на шляхах сполучення через державний кордон із додержанням встановленого порядку.

Залізничне, автомобільне, морське, річкове, поромне, повітряне та пішохідне сполучення через державний кордон України здійснюється в пунктах пропуску, що встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до законодавства і міжнародних договорів України, а також поза пунктами пропуску через державний кордон України у випадках, визначених законодавством.

Пункт пропуску через державний кордон України - це спеціально виділена територія на залізничних та автомобільних станціях, автомобільних і пішохідних шляхах, в аеропортах (аеродромах), морських і річкових портах, включаючи частину їх акваторії (захищена повністю або частково огороджувальними гідротехнічними спорудами чи об`єктами природного походження), з комплексом будівель, споруд і технічних засобів, на якій здійснюються прикордонний, митний контроль, інші види контролю і пропуск через державний кордон України осіб, транспортних засобів, вантажів та іншого майна. Положення про пункти пропуску через державний кордон України затверджується Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Указу Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» 24 лютого 2022 року на території Україні запроваджено воєнний стан (воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень).

Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 в Україні запроваджено загальну мобілізацію, що передбачає здійснення визначених Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходів, зокрема, обмеження виїзду чоловіків 18-60 років за кордон.

При цьому, особа може бути притягнута до адміністративної відповідальності лише за наявності в її діях складу адміністративного правопорушення, який має бути встановлений судом тільки після всебічної та повної оцінки всіх доказів по справі.

Склад адміністративного правопорушення - це передбачена нормами права сукупність об`єктивних і суб`єктивних ознак протиправного соціально шкідливого діяння, за наявності яких діяння можна кваліфікувати як адміністративне правопорушення. Відсутність хоча б однієї з ознак означає відсутність складу в цілому.

Положеннями КУпАП встановлено, що обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події і складу адміністративного правопорушення.

Диспозиція ч.2 ст.204-1 КУпАП передбачає перетинання або спробу перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску через державний кордон України або в пунктах пропуску через державний кордон України без відповідних документів або з використанням підробленого документа чи таких, що містять недостовірні відомості про особу, чи без дозволу відповідних органів влади, вчинені групою осіб або особою, яку протягом року було піддано адміністративному стягненню за одне з порушень, передбачених частиною першою цієї статті.

Об`єктивна сторона адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 2 ст. 204-1 КУпАП полягає у перетинанні або спробі перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України або в пунктах пропуску через державний кордон України без відповідних документів або з використанням підробленого документа чи таких, що містять недостовірні відомості про особу, чи без дозволу відповідних органів влади, зокрема вчинені групою осіб.

Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю вини у формі умислу.

Відповідно, досліджуючи докази по даній справі, суд повинен встановити чи навмисно особа перетнула державний кордон України у незаконний спосіб.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

До матеріалів справи долучені пояснення ОСОБА_1 , які було відібрано на місці вчинення адміністративного правопорушення та в яких зазначено, що ОСОБА_1 05 вересня 2024 року близько 12 год 30 хв з товаришем ОСОБА_3 на човні типу каюк б.н. ЯОД 5435 здійснювали лов риби риболовними сітками в районі: 82 км річки Дунай. Під час підняття сіток в човен не звернули увагу як човен вітром почало прибивати до берега суміжної території - до Румунії, тож перетнули державний кордон України з України в Румунію. Наміру перетнути кордон не було (а.с. 8).

Крім того, на підтвердження даних пояснень надано довідку №01-09/24 від 17.09.2024, з якої вбачається, що ОСОБА_1 дійсно здійснює роботи за договором ЦПХ у приватному підприємстві «Кілійське риболовне підприємство» з 01 вересня 2024 року (а.с. 36).

Матеріали провадження не містять будь-яких доказів на спростування показань ОСОБА_1 щодо відсутності умислу на незаконний перетин державного кордону, а також відносно того, що подія мала місце у зв`язку із тим, що було втрачено орієнтири на річці під час руху плавзасобу.

За наведених обставин, апеляційний суд погоджується із доводами ОСОБА_1 , що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту умисної незаконної спроби перетнути державний кордон України поза межами пункту пропуску через державний кордон України за викладеними в протоколі обставинами.

Оскільки матеріалами справи не містять достатніх доказів на підтвердження факту умисної незаконної спроби перетнути державний кордон України поза межами пункту пропуску через державний кордон України, що є обов`язковою складовою суб`єктивної сторони складу адміністративного правопорушення за ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, а тому апеляційний суд доходить висновку про відсутність складу адміністративного правопорушення.

Крім того, апеляційний суд вважає, що при призначенні ОСОБА_1 адміністративного стягнення, суддя районного суду не в повній мірі дотримався вимог закону, оскільки з достатньою повнотою не мотивував свого рішення про необхідність застосування адміністративного стягнення у виді конфіскації засобу вчинення правопорушення, а саме двигуна навісного «PARSUN» Т 13,5 BMS № SA202105272 1-шт., який належить ОСОБА_1 .

Вирішуючи питання щодо законності, справедливості, доцільності та пропорційності застосування до ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді конфіскації плавзасобу, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до положень ч.1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово у своїх рішеннях наголошує, що держава при конфіскації майна зобов`язана додержуватися, зокрема третього критерію правомірності позбавлення майна (балансу інтересів), визначеного ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення від 9 червня 2005 року у справі «Бакланов проти Російської Федерації»; від 24 березня 2005 року у справі «Фрізен проти Російської Федерації»; від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України»; від 06 листопада 2008 року у справі «Ізмайлов проти Російської Федерації»; від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції»).

Зазначений критерій передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між поставленою метою та засобами, які використовуються для її досягнення. ЄСПЛ вважає, що будь-яке втручання у право власності обов`язково повинне відповідати принципу пропорційності. «Справедливий баланс» має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе «індивідуальний і надмірний тягар». Цей критерій більшою мірою оціночний і стосується обставин кожної конкретної справи, а тому повинен бути встановлений щодо кожного конкретного суб`єкта у кожній справі на підставі безпосередньо з`ясованих обставин і фактів.

Апеляційний суд не погоджується з висновком судді районного суду, про те, що в даному конкретному випадку конфіскація двигуна, який належить ОСОБА_1 , з урахуванням конкретних обставин справи та особи правопорушника, є обґрунтованою, оскільки таке стягнення, на думку апеляційного суду, незважаючи на те, що воно передбачено санкцією статті закону, є надмірним, оскільки його застосування не відповідає принципу розумності, та не слугуватиме досягненню мети забезпечення справедливого балансу між інтересами суспільства та особи власника майна.

Апеляційний суд вважає, що в даній справі, з огляду на конкретні обставини вчиненого правопорушення та особи правопорушника, застосування адміністративного стягнення у виді конфіскації плавзасобу фактично може негативно відобразиться на матеріальному достатку правопорушника, який на законних підставах володіє цим майном, є батьком трьох дітей, працює рибалкою, а тому не буде відповідати принципу індивідуалізації покарання, що не узгоджується з вимогами ст. 6 «Про право на справедливий суд» Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (1950 року), ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року.

Враховуючи встановлені в ході судового розгляду обставини, що свідчать про легальне і правомірне володіння ОСОБА_1 вилученим у нього двигуна, апеляційний суд приходить до висновку про те, що суддя районного суду прийняв помилкове рішення щодо конфіскації вилученого у ОСОБА_1 двигуна навісного «PARSUN» Т 13,5 BMS № SA202105272 1-шт., що кореспондується з положеннями ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, суд апеляційної інстанції доходить висновку про необхідність повернення власнику або уповноваженій особі двигуна навісного «PARSUN» Т 13,5 BMS № SA202105272.

Суд апеляційної інстанції наголошує, що сам обов`язок щодо збирання доказів, відповідно до ч. 2 ст. 251 КУпАП, покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу. Такий висновок неоднаразово висловлений Європейським судом з прав людини.

У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту.

Доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом, зазначене викладено в п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України».

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Тягар доведення складу адміністративного правопорушення покладається на адміністративний орган, разом з тим, особа, яка притягається до відповідальності, звільняється від обов`язку доводити свою причетність до скоєння правопорушення. Адміністративні справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення штрафних санкцій має саме суб`єкт владних повноважень (п.110 рішення ЕСПЛ у справі «Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та Вуліч проти Швеції" (Vastberga taxi Aktiebolag and Vulic v. Sweden № 36985/97).

Також, в справі «Пол і Одрі Едвардс проти Об`єднаного Королівства» (№46477/99), Європейський суд з прав людини зазначив, що компетентні органи завжди повинні докладати серйозних зусиль для з`ясування обставин справи і не повинні керуватись необдуманими або необґрунтованими висновками для розслідування, або в якості підстав для прийняття рішень.

У справі «Barbera, Messegu and Jabardo v. Spain» від 06.12.1998 (п. 146) Європейський суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинності вимагає серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що особа скоїла правопорушення, яке ставиться їй в провину; всі сумніви, щодо її винуватості повинні тлумачитися на користь цієї особи.

Суд зауважує, що в справах проти України Європейський Суд розглядав питання про віднесення правопорушень, передбачених КУпАП, до «кримінального аспекту» в розумінні Конвенції, що, з огляду на суворість передбаченого покарання правопорушення, не є незначним (див. пункт 33 рішення у справі «Гурепка проти України» (F 2)) та такі адміністративні провадженні слід вважати по суті кримінальними і такими, що вимагають застосування всіх гарантій статті 6 Конвенції.

Згідно із ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом та на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що є підстави для часткового задоволення апеляційної скарги і скасування постанови суду першої інстанції, оскільки зібрані у даній справі докази не підтверджують існування обставин, викладених в протоколі про адміністративне правопорушення, винуватість ОСОБА_1 не доведена поза розумним сумнівом, а тому справа про адміністративне правопорушення підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження постанови судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06 вересня 2024 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову судді судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06 вересня 2024 року скасувати.

Прийняти нову постанову, якою закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП - у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП.

Постанова остаточна та оскарженню не підлягає.

Суддя Одеського апеляційного суду Р.Д. Громік