Справа № 503/2307/24
Провадження №3/503/1872/24
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2024 року м. Кодима

Суддя Кодимського районного суду Одеської області Вороненко Д.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали справи про адміністративне правопорушення, які надійшли від відділу поліцейської діяльності №1 Подільського районного управління поліції ГУНП в Одеській області про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не працюючого, пенсіонера, який має інвалідність ІІІ групи, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 1732 КУпАП,

встановив:

10 жовтня 2024 року складено протокол про адміністративне правопорушення Серії ВАД № 170087, згідно змісту якого 02.10.2024 року о 21.00 годині ОСОБА_1 , будучи протягом року підданим адміністративному стягненню за ч.1 ст. 1732 КУпАП, в АДРЕСА_1 , вчинив економічне насилля по відношенню до своєї колишньої дружини - ОСОБА_2 , а саме не впускав до будинку, у зв`язку з чим ОСОБА_1 своїми діями вчинив правопорушення, передбачене ч.2 ст. 1732 КУпАП.

В судовому засіданні ОСОБА_1 не визнав свою вину у вчиненні вищевказаного правопорушення зазначивши, що не впустив ОСОБА_2 до будинку, бо не чув, що вона стукала, оскільки вже спав, а також відзначив, що має проблеми із слухом. Крім того, зазначив, що після розлучення мешкають окремо з ОСОБА_2 .

Вислухавши особу, яка притягається до адміністративної відповідальності, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю суд встановив наступне.

Згідно зі ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність (стаття 9 КУпАП).

Згідно диспозиції ч.1 ст. 173-2 КУпАП особу може бути притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі його винесення.

В свою чергу ч.2 ст. 173-2 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність за ті самі дії, вчинені особою, яку протягом року було піддано адміністративному стягненню за одне з порушень, передбачених частиною першою цієї статті.

У відповідності до положень ч.1 ст. 7 КУпАП України, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Крім іншого, ці дані встановлюються поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Суб`єкти по відношенню до яких можливе вчинення домашнього насильства визначені спеціальним законом - Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» від 07 грудня 2017 року № 2229-VIII.

Відповідно до ч.2 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: 1) подружжя; 2) колишнє подружжя; 3) наречені; 4) мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя); 5) особи, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою, їхні батьки та діти; 6) особи, які мають спільну дитину (дітей); 7) батьки (мати, батько) і дитина (діти); 8) дід (баба) та онук (онука); 9) прадід (прабаба) та правнук (правнучка); 10) вітчим (мачуха) та пасинок (падчерка); 11) рідні брати і сестри; 12) інші родичі: дядько (тітка) та племінник (племінниця), двоюрідні брати і сестри, двоюрідний дід (баба) та двоюрідний онук (онука); 13) діти подружжя, колишнього подружжя, наречених, осіб, які мають спільну дитину (дітей), які не є спільними або всиновленими; 14) опікуни, піклувальники, їхні діти та особи, які перебувають (перебували) під опікою, піклуванням; 15) прийомні батьки, батьки-вихователі, патронатні вихователі, їхні діти та прийомні діти, діти-вихованці, діти, які проживають (проживали) в сім`ї патронатного вихователя.

Крім того, відповідно до пункту 4 ч.1 ст. 1Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Згідно рапорту чергового ВПД №1 (м. Кодима) Подільського РУП ГУНП в Одеській області (а.с.3) 02.10.2024 року о 21.13 годині надійшло повідомлення зі служби «102» про те, що 02.10.2024 року о 21.11 годині за адресою АДРЕСА_2 , колишній чоловік заявниці ОСОБА_2 - ОСОБА_1 , не пускає її до будинку.

Згідно рапорту ДОП СП ВПД №1 Подільського РУП ГУНП в Одеській області старшого лейтенанта поліції Дмитра Петрика (а.с.6), 02.10.2024 року близько 22.00 години ним спільно з інспектором СРПП старшим лейтенантом поліції Петриком В.А. було здійснено виїзд за зверненням ОСОБА_2 , жительки с. Загнітків, Кодимської ТГ. При прибутті на місце події ОСОБА_2 знаходилась в АДРЕСА_1 . Остання привела наряд поліції до одного з домоволодінь, що знаходиться на вказаній вулиці та зажадала сприяння поліції потрапити до вказаного будинку, де з її слів, проживає її колишній чоловік, який начебто вчинив відносно неї неправомірні дії, також зазначила, що зареєстрована за вказаною адресою. Оглянувши будинок, було встановлено, що в приміщенні нікого не було, на заклики вхідні двері ніхто не відчинив. При цьому, ОСОБА_2 вела себе збуджено, частково кричала та документи, що посвідчують її місце реєстрації надавати відмовилась, від підписання заяви та надання пояснень за своїм повідомленням відмовилась. З попередніх звернень було встановлено, що ОСОБА_2 проживає в будинку на одній з вулиць неподалік.

Згідно змісту письмових пояснень свідка ОСОБА_3 від 10.10.2024 року (а.с.8), останній проживає разом зі своєю матір`ю ОСОБА_2 по АДРЕСА_3 , а батько ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 , де Він періодично ночує у батька. 02.10.2024 року був у свого батька, коли о 20.00 годині вони лягли відпочивати, близько 21.00 години прийшла мати ОСОБА_2 та хотіла зайти до будинку, однак не змогла, оскільки двері були зачинені зсередини. Після чого мати зателефонувала на спец. лінію 102. Коли приїхали працівники поліції, він та батько у будинку на знаходилися. Після того як працівники поліції поїхали, він відчинив в будинку двері та мати увійшла до нього.

Згідно змісту письмових пояснень самого ОСОБА_1 від 10.10.2024 року (а.с.7), з 2017 року він перестав спільно проживати з ОСОБА_2 , він проживає за адресою АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 по АДРЕСА_4 . У 2024 році він з ОСОБА_2 розлучився, відносини не підтримує. ОСОБА_2 періодично приходить до будинку по АДРЕСА_1 та ночує там. 02.10.2024 року о 19.00 годині він прийшов додому на АДРЕСА_1 , в той час там перебував його син ОСОБА_3 . Близько 20.00 години вони лягли відпочивати. Близько 21.00 годи прийшла ОСОБА_2 та хотіла зайти до будинку, двері були зачинені зсередини, він їй не відчиняв так як відпочивав і не хотів, щоб йому заважали. Через деякий час прибули працівники поліції, він та його син ОСОБА_4 до них не виходили, а після того як вони поїхали, він сказав сину ОСОБА_4 , щоб той відчинив двері та впустив ОСОБА_2 , після чого вона увійшла до будинку та лягла спати.

Жодних інших доказів на підтвердження обставин зазначених в протоколі про адміністративне правопорушення у матеріалах справи не міститься, зокрема пояснень самої ОСОБА_2 та/або відеозаписів.

За умов цього та заперечення особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, самого вчинення пред`явленого їй адміністративного правопорушення, то суд не вважає лише протокол про адміністративне правопорушення Серії ВАД № 170087 від 10.10.2024 року, який суперечить показам особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, достатнім та достовірним доказом вини особи.

Суд відзначає, що після припинення шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 останні не є сім`єю у відповідності до положень ч.4 ст. 3 СК України, а відтак кожен з них має право на вільну побудову свого життя, в тому числі проведення свого дозвілля не залежно від волі і бажань один одного як частину свого приватного життя.

З наявних у справі матеріалів вбачається, що у кожного із колишнього подружжя є окреме місце проживання, тому суд не вбачає в небажанні ОСОБА_1 в пускати до свого помешкання колишню дружину прояву домашнього насильства економічного характеру (позбавлення житла).

При цьому, матеріали справи не містять ні відомостей хто саме є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а ні наявності у ОСОБА_2 зареєстрованого місця проживання за цією адресою, про яке нею повідомлялась працівникам поліції, які прибули на виклик (про що відзначено у змісті вище наведеного рапорту). Водночас із цим суд відзначає, що у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 19 квітня 2023 року у справі № 753/8506/19 (провадження № 61-6564св22) зазначено висновок про те, що сама по собі реєстрація в певному місці проживання не дає особі права на користування певним житлом, якщо особа не проживала в ньому та втратила або не набула статусу члена сім`ї власника цього житла.

Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (стаття 252 КУпАП).

Суд повинен обґрунтувати свої висновки лише доказами, які є достатньо переконливими, чітко сформульованими, тобто такими, які не залишають місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується зі стандартом доведення «поза розумним сумнівом».

Відповідно до принципу «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у п.43 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кобець проти України» від 14.02.2008 року, доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом.

Таким чином стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що під час доведення винуватості особи не має залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для її виправдання. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Виходячи з положень ст. 8, 62 Конституції України дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Ураховуючи зазначене вище матеріали справи про адміністративне правопорушення не містять обсягу належних, допустимих і достатніх доказів, на підставі яких суд мав би можливість дійти до неспростовного висновку про наявність в діянні особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, складу пред`явленого правопорушення. У зв`язку з чим провадження по справі підлягає закриттю внаслідок відсутності доказів (недоведеності) винуватості особи.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Ураховуючи відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 1732 КУпАП, то провадження по справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП.

Керуючись ст. 7, 1732 ч.2, 247, 280, 283, 284 КУпАП, суд

постановив:

Закрити провадження по справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 1732 КУпАП, у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду, через Кодимський районний суд Одеської області, особою щодо якої її винесено, протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя Д.В. Вороненко