Номер провадження: 33/813/2770/24
Номер справи місцевого суду: 511/3999/24
Головуючий у першій інстанції Гринчак С.І.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.12.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Кострицького В.В., з участю секретаря судового засідання Булацевської Я.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Одеса в залі суду апеляційну скаргу адвоката Врони Андрія Валентиновича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на постанову Роздільнянського районного суду Одеської області від 22 жовтня 2024 року, по адміністративному правопорушенню передбаченому ч. 2 ст.204-1 КУпАП стосовно ОСОБА_1 ,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст постанови суду першої інстанції

Постановою Роздільнянського районного суду Одеської області від 22 жовтня 2024 року, визнано ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП. Накладено на ОСОБА_1 адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 500 (п`ясот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 (вісім тисяч п`ятсот) гривень. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 605,60 грн.

Короткий виклад вимог та доводів апеляційної скарги

Не погоджуючись із вказаною постановою адвокат Врона А.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову Роздільнянського районного суду Одеської області від 22 жовтня 2024 року скасувати та закрити провадження у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначали, що ОСОБА_1 було зупинено прикордонниками в с. Степове на відстані 7000 м від Державного кордону України, при цьому останнього зупинено на ділянці автодороги М-16 в напрямку до його місця проживання та прописки, що належними та допустимими доказами у справі не спростовано. Жоден із доказів у справі не підтверджує напрямок та спосіб руху ОСОБА_1 в складі групи осіб, у бік Державного кордону.

Зазначали, що стосовно незаконних дій військовослужбовців прикордонної служби в частині того, що відносно ОСОБА_1 здійснено насильницький вплив, щодо визнання вини, про що останнім складено власноручні пояснення, адвокатом Вроною А.В. подано заяву про кримінальне правопорушення до територіального підрозділу ДБР.

Вважали, що судом першої інстанції було порушено права ОСОБА_1 на доступ до правосуддя, у зв`язку з тим, що не оцінив та не взяв до уваги, що протиправно позбавив особу, яка притягається до адміністративної відповідальності надати дані пояснення до суду першої інстанції, оскільки не здійснив належне повідомлення ОСОБА_1 про розгляд даної справи та протиправно позбавив ОСОБА_1 надати пояснення щодо обставин даної справи, а тому виніс протиправну постанову, яка взагалі не відповідає.

Посилаючись на рішення ЄСПЛ та судову практику національних судів України, вважали, що сторона захисту не повинна доводити свою невинуватість, а наявні докази у справі не є належними та допустимими для притягнення до відповідальності ОСОБА_1 .

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді, сторони не зявились до суду хоча були повідомлені належним чином про час та місце судового розгляду, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного.

Апеляційний суд вважає, що на стадії розгляду апеляційної скарги на оскарження постанови суду першої інстанції, судом були створені всі умови для реалізації права особи на доступ до правосуддя.

Вивчивши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного.

Згідно зі ст. 245 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Статтею 280 КУпАП встановлено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

За правилами ст. 284 КУпАП рішенням, що доводить вину особи, є постанова про накладення адміністративного стягнення або застосування заходів впливу, умовою якої є визначення вини. Отже, наявність або відсутність вини встановлюється саме під час здійснення провадження у справі про адміністративне правопорушення.

Зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КУпАП. У постанові, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 та ст. 252 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Постанова суду першої інстанції цим вимогам закону в повній мірі відповідає.

Об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП, полягає у перетинанні або спробі перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску через державний кордон України або в пунктах пропуску через державний кордон України без відповідних документів або з використанням підробленого документа чи таких, що містять недостовірні відомості про особу, чи без дозволу відповідних органів влади.

Згідно з п. 2 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57, перетинання громадянами України державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю, якщо інше не передбачено законом, за одним з таких документів, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну: 1) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; 2) дипломатичний паспорт; 3) службовий паспорт; 4) проїзний документ дитини (чинний протягом строку, на який він виданий); 5) посвідчення особи моряка; 6) посвідчення члена екіпажу.

Так, ч. 1, 2 ст. 9 Закону України «Про державний кордон України» передбачено, що перетинання державного кордону України здійснюється на шляхах сполучення через державний кордон з додержанням встановленого порядку. Пішохідне сполучення через державний кордон України здійснюється в пунктах пропуску, що встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до законодавства і міжнародних договорів України, а також поза пунктами пропуску через державний кордон України у випадках, визначених законодавством.

Крім того, ч. 3 ст. 9 вказаного Закону визначено що, пункт пропуску через державний кордон України - це спеціально виділена територія на залізничних та автомобільних станціях, у морських і річкових портах, аеропортах (аеродромах) з комплексом будівель, споруд і технічних засобів, де здійснюються прикордонний, митний та інші види контролю і пропуск через державний кордон осіб, транспортних засобів, вантажів та іншого майна.

Апеляційний суд враховує, що відповідно до Указу Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» 24.02.2022 року на території Україні запроваджено воєнний стан, а також, що відповідно до вказаного Указу Президента України в Україні запроваджено загальну мобілізацію, що передбачає здійснення визначених Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходів, зокрема, обмеження виїзду чоловіків 18-60 років за кордон.

Відповідно до ст. 106 Конституції України Президент України на основі та на виконання Конституції і законів України видає укази і розпорядження, які є обов`язковими до виконання на території України.

Судом першої інстанції встановлено, що 19 жовтня 2024 року о 13 годині 00 хвилин на південній околиці с.Степове Роздільнянського району Одеської області на відстані до 7000 метрів від лінії державного кордону України було виявлено громадянина України ОСОБА_1 який в групі осіб, а саме із громадянами України: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 намагалася перетнути ДКУ на вихід з України в Республіку Молдова в районі пн/зн №0528 на напрямку с. Кучурган (Україна) с. Первомайськ (Республіка Молдова) поза пунктом пропуску через державний кордон України в пішому порядку з документами, що посвідчують особу. Своїми діями порушив вимоги ст. 9 ЗУ «Про Державний кордон України», ч. 3, 4 ст. 6 ЗУ «Про прикордонний контроль», за що відповідальність за дане правопорушення передбачена ч.1 ст. 204-1 КУпАП.

За даним фактом ІПС 1 категорії ОСОБА_5 у відношенні ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення передбачене ч.1 ст. 204-1 КУпАП.

Із даних рапорту ІПС 1 категорії - кінологічної групи ВІПС « ІНФОРМАЦІЯ_1 » впс « ІНФОРМАЦІЯ_2 » м. с-нт ОСОБА_6 від 19.10.2024 року, вбачається, що 19 жовтня 2024 року о 13 годині 00 хвилин на південній околиці с. Степове, Роздільнянського району, Одеської області на відстані 7000 м від лінії державного кордону було виявлено громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .. В результаті проведення фільтраційно-перевірочних заходів стало відомо, що вказаний громадянин в групі осіб, а саме: з громадянами україни: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , намагався перетнути державний кордон України на вихід з України в Республіку Молдову в районі пп/зн 0528 на напрямку с. Кучурган (Україна) - с. Первомайськ (Республіка Молдова) поза пунктом пропуску через державний кордон України в пішому порядку з документами, що посвідчують його особу, чим порушив вимоги абзацу 1 ст. 9 Закону України "Про державний кордон України" , тобто вчинив правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 204-1 КУпАП (а.с. 5).

Разом із цим до матеріалів справи долучено Доповідну записку про результати фільтраційно перевірочних заходів (а.с.11) та протоколи про вчинені адміністративні правопорушення стосовно ОСОБА_2 (а.с.6), ОСОБА_7 (а.с.7), ОСОБА_4 (а.с.9), та поясненнями останніх, які також погоджуються з інкримінуємим правопорушенням, що узгоджується з інформацією викладеною у вищевказаному рапорті.

Таким чином, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_1 порушив вимоги ст. 9 Закону України «Про Державний кордон України», тобто вчинив правопорушення передбачене ч. 2 ст. 204-1 КУпАП.

Доводи апеляційної скарги про недопустимість письмових доказів через їх складання заінтересованими особами є неприйнятними, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 252 КУпАП протокол про адміністративне правопорушення є самостійним доказом у справі про адміністративне правопорушення, та має бути оцінений за правилами оцінки доказів, а відтак доводи апелянта про недопустимість цього доказу виключно з підстави його складання уповноваженою особою, є безпідставними.

Апеляційний суд встановив, що протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 відповідає вимогам КУпАП та Інструкції з оформлення посадовими особами Державної прикордонної служби України матеріалів справ про адміністративні правопорушення, затвердженою Наказом МВС України від 18.09.2013 № 898, він складений уповноваженою особою Державної прикордонної служби, в присутності правопорушника.

Зі змісту протоколу вбачається, що ОСОБА_1 роз`яснені його права, передбачені ст.63 Конституції України та ст.268 КУпАП, що засвідчено підписом ОСОБА_1 . В графі підпис особи, що притягається до адміністративної відповідальності.

У поясненях ОСОБА_1 пояснював, що прямував транспортним засобом з метою незаконно перетнути державний кордон України спільно з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , однак були затримані прикордонною службою України на блокпості. Також зазначав, що їхав в село Новопетрівка щоб далі перетнути кордон в Придністров`я. Спробу незаконного перетину державного кордону визнав, що затвердив особистим підписом (а.с.4).

Крім цього ОСОБА_1 власноруч викладено заяву, відповідно до змісту якої вбачається, що останній визнає свою провину та з будь-яким рішенням буде згоден, а також просив розглядати справу без його участі (а.с. 15).

При цьому, вказаною Інструкцією не передбачено обов`язкової фото та відео фіксації кожного факту вчинення адміністративного правопорушення, протидію якому віднесено до компетенції Держприкордонслужби.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що доводи апеляційної скарги, що такі пояснення надавались під моральним та психологічним тиском не знайшли свого доказового підтвердження за матеріалами справи, так як жодні висновкі звернення до ДБР, щодо оскарження дій прикордонників в установленому законом порядку відсутні в матеріалах справи.

На переконання апеляційного суду доводи апеляційної скарги про відсутність умислу у апелянта на вчинення спроби перетину Державного кордону України, свідчить про непослідовність позиції останнього та підтверджує той факт, що відповідна версія виникла на стадії апеляційного перегляду з метою уникнення відповідальності.

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 було зупинено прикордонниками в с. Степове на відстані 7000 м від Державного кордону України, при цьому останнього зупинено на ділянці автодороги М-16 в напрямку до його місця проживання та прописки на переконання апеляційного суду є суперечливими по відношенню до досліджених і викладених вище доказів, відповідно до яких ОСОБА_1 визнає наміри незаконного перетину державного кордону України (а.с.4,15).

Щодо доводів апеляційної скарги, що судом першої інстанції було порушено права ОСОБА_1 на доступ до правосуддя, апеляційний суд також вважає не спростовано належними та допустимими доказами у справі так як, ОСОБА_1 був повідомлений про розгляд справи в Роздільнянському районному суді Одеської області 22 жовтня 2024 року о 10:00 год., про що в матеріалах справи наявна власноручна заява ОСОБА_1 , про розгляд справи без його участі (а.с.15).

Доводи апеляційної скарги, що сторона захисту не повинна доводити свою невинуватість, а наявні докази у справі не є належними та допустимими для притягнення до відповідальності ОСОБА_1 є необґрунтованими з огляду на наступне. На спростування даного , скаржником та його представником жодних доказів ні в суді першої інстанції ні під час апеляційного перегляду не надано. Також апеляційний суд зазначає, що ні в суді першої інстанції ні під час апеляційного перегляду жодних клопотань стороною захисту не надавалось, тому такі доводи лише є припущенням спрямованим на ухилення від відповідальності.

Таким чином, протокол про адміністративне правопорушення є належним та допустимим доказом у справі та обґрунтовано покладений судом в обґрунтування доведення винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, як і рапорту, яким зафіксовано сам факт правопорушення.

Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин, що виникли, і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Досліджені та перевірені судом обставини, поза розумним сумнівом свідчать про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП та узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Irelandv. theUnitedKingdom), п. 161, SeriesA заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту» (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року).

Враховуючи встановлене, апеляційний суд не вбачає підстав для зміни або скасування оскаржуваної постанови суду першої інстанції.

У відповідності до припису п. 1 ч. 8 ст. 294 КУпАП, за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін.

Отже, за результатами апеляційного розгляду апеляційний суд вважає, що постанова суду першої інстанції є законною та справедливою, тому підстави для задоволення апеляційної скарги, - відсутні.

Керуючись ст.ст. 7, 251, 252, 266, 280, 294 КУпАП, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу захисника Врони Андрія Валентиновича, який діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Роздільнянського районного суду Одеської області від 22 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови виготовлено 06 грудня 2024 року.

Суддя Одеського апеляційного суду В.В. Кострицький