Справа № 157/925/24
Провадження №3/157/606/24
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2024 року місто Камінь-Каширський

Суддя Камінь-Каширського районного суду Волинської області Антонюк О.В., з участю секретаря судового засідання Солошик Д.В., поліцейського Бегаля Ю.П., особи, щодо якої складено протокол про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 , адвоката Федчика С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення, що надійшла від Камінь-Каширського РВП ГУНП у Волинській області, щодо

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українки, громадянки України, жительки АДРЕСА_1 , не працевлаштована,

за ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КпАП України),

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 29 травня 2024 року о 21 год 58 хв по вул. Набережна у с. Бузаки керувала автомобілем марки «Nissan Primastar», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, зокрема різкий запах алкоголю з порожнини рота, та від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу та у медичному закладі відмовилася, чим порушила вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху, тобто вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КпАП України.

Поліцейський ОСОБА_2 у судовому засіданні підтримав викладені у протоколі про адміністративне правопорушення обставини та пояснив, що ОСОБА_1 була зупинена у зв`язку з порушенням Правил дорожнього руху, а саме на передньому сидіння перевозила дитину без дитячого крісла, що він побачив ще до здійснення зупинки, та під час спілкування, у ОСОБА_1 були виявлені ознаки сп`яніння, а тому запропоновано їй пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу, від чого вона відмовилася, а після відмови від проходження огляду за допомогою спецзасобу, ОСОБА_1 відмовилася також пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння у найближчому лікувальному закладі - Камінь-Каширській центральній районній лікарні. Під час спілкування із ОСОБА_1 , остання знаходилася за кермом автомобіля у салоні автомобіля, та він відчував запах алкоголю з її сторони, а тому й оголосив, що запах відчутно із салону автомобіля, в такий спосіб висловлюючи припущення, що запах алкоголю відчутно саме від неї як водія.

ОСОБА_1 у судовому засідання вину у вчиненні зазначеного адміністративного правопорушення не визнала та пояснила, що вона випила пляшку пива за одну годину до того, як сісти за кермо автомобіля, і на пропозицію поліцейського, вона б пройшла огляд на стан алкогольного сп`яніння, але вона не знала про таку необхідність. Вона також не розуміла змісту пропозиції поліцейського щодо проходження огляду на стан сп`яніння, розгубилася.

Адвокат Федчик С.В. у судовому засіданні просив провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 закрити у зв`язку відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КпАП України, та в обґрунтування клопотання зазначив, що у ході фіксуванні події та складанні матеріалів справи про адміністративне правопорушення працівники поліції допустили порушення вимог чинного законодавства, внаслідок чого відсутні підстави для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності. Зокрема, працівниками поліції порушено процедуру проведення огляду на стан сп`яніння, яка встановлена Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України від 09.11.2015 №1452/735. У разі відсутності таких ознак, поліцейський не має права проводити огляд на стан сп`яніння. Із доданого до матеріалів відеозапису слідує, що поліцейський, не назвавши водію жодної ознаки алкогольного сп`яніння, визначеної у вказаній вище Інструкції, відразу запропонував пройти такий огляд. При цьому поліцейський сам вказав, що у водія в автомобілі ймовірно щось розлито, а тому чути запах із автомобіля, тобто не з ротової порожнини водія. Таким чином, не виконавши вимоги зазначеної вище інструкції у працівника поліції не виникло права вимагати від водія пройти огляд на стан сп`яніння, а у водія - не виникло обов`язку пройти такий огляд. Окрім того, чинним законодавством чітко визначені випадки, у яких працівникам поліції надається право здійснювати зупинку транспортного засобу. Поліцейський зобов`язаний поінформувати водія про конкретну причину зупинення ним транспортного засобу з детальним описом підстави зупинки, визначеної у цій статті. Як слідує із відеозапису, поліцейський відразу після зупинки транспортного засобу не пояснив та не роз`яснив причину зупинки, натомість почав вимагати документи на транспортний засіб для перевірки, а потім - пройти огляд на стан сп`яніння. Лише на запитання водія про причину зупинки поліцейський повідомив, що цією причиною ніби то був факт перевезення дитини на передньому сидінні без дитячого крісла. Одночасно, як слідує із відеозапису, під час руху і до зупинки поліцейський не міг бачити, чи дійсно дитина перебувала на передньому сидінні. Фактично це правопорушення виявлено уже після зупинки транспортного засобу. Таким чином, поліцейським здійснено зупинку незаконно, тобто усупереч ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію». Оскільки зазначені первинні дії працівників поліції являються неправомірними, то усі здобуті в подальшому докази являються недопустимими за правовим принципом «плодів зіпсованого дерева». Такі ж висновки слідують і з судової практики. Право ОСОБА_1 відмовитися від дачі будь-яких пояснень, передбачене ст. 63 Конституції України, їй роз`яснені фактично уже після проведення всієї процедури щодо пропозиції проведення огляду на стан алкогольного сп`яніння. При цьому, розмова із ОСОБА_1 фіксувалася поліцейським на відеокамеру, відеозапис з якої виступає доказом у справі. Аналогічно, сторона захисту вважає, що і право на захисника поліцейський повинен був роз`яснити відразу після зупинки. Знаючи та розуміючи вказані права, ОСОБА_1 могла б вчасно скористатися правничою допомогою адвоката, обрати зовсім іншу лінію поведінки та захисту, у тому числі відмовитися надавати будь-які усні пояснення на відеокамеру та відповідати на запитання тощо. Крім того, правова природа адміністративної відповідальності за своєю суттю є аналогічною кримінальній, оскільки також є публічною, пов`язана із застосуванням державного примусу, ініціюється органами, які наділені владними повноваженнями, а застосовувані санкції можуть бути доволі суттєвими для особи. У пункті 21 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» від 15.05.2008 (заява № 7460/03) зазначено, що Уряд України визнав карний кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення. З огляду на вказане, прошу суд застосувати у даній справі критерії допустимості доказів, які встановлені кримінальним процесуальним законодавством, адже передбачене у ч. 1 ст. 130 КпАП України стягнення є доволі суттєвим для особи та співмірним із покараннями, передбаченими Кримінальним кодексом України. При таких обставинах, прошу суд врахувати позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 08.07.2020 (справа № 463/1352/16-а), згідно з якою у силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

Разом з тим, винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КпАП України, підтверджується доданими до протоколу про адміністративне правопорушення та дослідженими доказами.

З відеозаписів вбачається, що ОСОБА_1 , яка керувала транспортним засобом, було зупинено працівником поліції, на пропозицію поліцейського після виявлення, зокрема, запаху алкоголю при спілкування з нею (у момент коли остання перебувала ще в салоні автомобіля за кермом), їй було запропоновано пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу за допомогою спеціального приладу. ОСОБА_1 вийшла із автомобіля та повідомила поліцейському, що випила перед тим, як сісти за кермо автомобіля, одну пляшку пива, на що поліцейський роз`яснив останній, що при проходженні огляду на стан алкогольного сп`яніння є допустима норма алкоголю, та повторно запропонував ОСОБА_1 пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу, на що ОСОБА_1 категорично відмовилася. Після цього поліцейський запропонував останній пройти огляд на стан сп`яніння у найближчому лікувальному закладі, а саме у Камінь-Каширській ЦРЛ, на що ОСОБА_1 також у категоричній формі відмовилася.

З акта огляду на стан алкогольного сп`яніння з використання спеціальних технічних засобів та з протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що поліцейським у водія ОСОБА_1 були виявлені такі ознаки алкогольного сп`яніння як запах алкоголю з ротової порожнини, нечітке мовлення, та від огляду остання на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу за допомогою газоаналізатора «Аlcotest Drager 6810» відмовилася.

З направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 29 травня 2024 року та з дослідженого у судовому засіданні відеоазпису вбачається, що ОСОБА_1 було направлено на огляд на стан алкогольного сп`яніння до КНП «Камінь-Каширська ЦРЛ», від проходження огляду у медичному закладі остання відмовилася.

Згідно з довідкою перевірки на повторність № 2387/53/01-84 від 03 червня 2024 року за підписом поліцейського Бегаля Ю., протягом року до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КпАП України не притягувалася.

Як вбачається з матеріалів справи про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 має посвідчення водія серії НОМЕР_2 від 31 жовтня 2019 року.

Таким чином, винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КпАП України, доведена, а тому до неї належить застосувати адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

Доводи адвоката Федчика С.В. про те, що автомобіль під керуванням ОСОБА_1 було безпідставно зупинено поліцейськими, оскільки останні до моменту зупинки не могли виявити порушення Правил дорожнього руху, спростовуються, зокрема відеозаписом, з якого вбачається, що після відкриття дверей автомобіля зі сторони водія, факт порушення Правил дорожнього руху ОСОБА_1 , що виразилося у перевезенні дитини на передньому сидінні без використання дитячої утримуючої системи, що дає змогу пристебнути дитину за допомогою ременів безпеки, передбачених конструкцією цього транспортного засобу, на що у судовому засіданні посилається поліцейський, підтвердився.

Згідно з п. 2.9 «а» Правил дорожнього руху водію забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, а п. 2.5 цих Правил встановлено, що водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Користування джерелом підвищеної небезпеки покладає на водія транспортного засобу додаткові обов`язки, які пов`язані із необхідністю забезпечення безпечного використання транспортних засобів.

Незгода водія із причинами зупинки не позбавляє його обов`язку на вимогу працівників поліції пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння.

Інші доводи адвоката Федчика С.В. не свідчать про відсутність підстав для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, винуватість якої у вчиненні адміністративного правопорушення підтверджується належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами.

Під час судового розгляду справи не було встановлено таких обставин, які б порушили права водія ОСОБА_1 або ж обмежили її в можливості їх ефективного використання.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» з ОСОБА_1 у дохід держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 605 гривень 60 копійок.

Керуючись ст. ст. 33, 40-1, ч. 1 ст. 130, п. 1 ч. 1 ст. 284 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

п о с т а н о в и в:

ОСОБА_1 визнати винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накласти на неї адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

На підставі частини другої статті 308 Кодексу України про адміністративні правопорушення у разі несплати ОСОБА_1 штрафу протягом 15 днів з дня вручення їй постанови про накладення штрафу, а в разі оскарження такої постанови не пізніш як через 15 днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення, постанову про накладення штрафу надіслати для примусового виконання до органу державної виконавчої служби за місцем її проживання.

У порядку примусового виконання постанови про стягнення штрафу за вчинення адміністративного правопорушення з ОСОБА_1 стягнути подвійний розмір штрафу 34000 (тридцять чотири тисячі) гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 у дохід держави судовий збір у розмірі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок.

Постанова може бути оскаржена до Волинського апеляційного суду через Камінь-Каширський районний суд Волинської області протягом десяти днів з дня її винесення.

Дата складення повного судового рішення 25 жовтня 2024 року.

Суддя: О.В. Антонюк