Справа № 344/5643/24
Провадження № 33/4808/691/24
Категорія ст.130 ч.1 КУпАП
Головуючий у 1 інстанції Тринчук В. В.
Суддя-доповідач Васильєв
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2024 року м. Івано-Франківськ

Суддя Івано-Франківського апеляційного суду Васильєв О.П.,

за участю секретаря судового засідання Остапчук Б.М.

особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та його захисника адвоката Гунько О.Ю.

розглянувши справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 травня 2024 року, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресом: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000,00 (сімнадцять тисяч) гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік, стягнуто судовий збір у розмірі 605 грн. 80 коп.,-

в с т а н о в и в :

Постановою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 травня 2024 року ОСОБА_1 визнано винним за ч.1 ст. 130 КУпАП.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_2 22 березня 2024 року о 00 години 20 хвилин по вулиці Галицька, 109 у місті Івано-Франківськ керував транспортним засобом марки BMW 730 D, державний номерний знак НОМЕР_1 з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме різкий запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови та порушення координації рухів. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку відмовився.

Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.5 ПДР України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 травня 2024 року та прийняти нову постанову, якою закрити провадження у справі за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Вважає, що оскаржувана постанова винесена з грубим порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, а також не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому розгляду справи.

Зокрема, вказує, що особі, яка притягається до адміністративної відповідальності не було вручено копію протоколу. Дані доводи підтверджуються наявністю в матеріалах справи як оригіналу, так і копії протоколу про адміністративне правопорушення.

Звертає увагу, що як вбачається з матеріалів справи, в Акті огляду на стан алкогольного сп`яніння не зазначено дату, місце та час його складання, наявність свідків, які були присутні при проведенні такого огляду або які б могли засвідчити відмову від такого проходження. Крім того, копію даного акту йому не вручили , що свідчить про те, що такий акт відносно нього в його присутності не складався і огляд на стан сп`яніння взагалі не проводився. Повідомляє, що у складенні акту допущені порушення: у графі «результати огляду на стан сп`яніння» зазначено «від проходження відмовився», при цьому форма акту не передбачає внесення таких відомостей до цієї графи; під графою «з результатами згоден» зазначено: « ОСОБА_1 від підпису відмовився», водночас йому не було надано можливість висловити свою згоду або не згоду на проведення огляду, крім того, належним чином не зафіксовано факт відмови його від підпису в акті огляду; акт огляду складено лише в одному примірнику, що є порушенням Інструкції №1452/735. Звертає увагу, що долучений до матеріалів справи акт огляду на стан алкогольного сп`яніння не відповідає вимогам ДСТУ 4163:2020.

Стверджує, що додане до матеріалів справи направлення не відповідає формі затвердженій Інструкцією №1452/735. Окрім того, акцентує, що при відмові від проходження особою огляду на стан алкогольного сп`яніння працівником поліції складається відповідний акт в присутності двох свідків. Вважає, що направлення на огляд не може слугувати доказом, а є виключно процесуальною дією уповноваженої особи. Направлення складається тільки у випадку відмови водія транспортного засобу від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки або його незгоди з результатами такого огляду, відмова

Згідно змісту апеляційної скарги, суд першої інстанції не взяв до уваги, що поліцейськими сфальсифіковано докази, адже долучене до матеріалів справи направлення на огляд не відповідає формі затвердженій Інструкцією №1452/735. Вважає, що порушенням є те, що факт відмови від проходження особою огляду зазначається як «огляд не проводився», а не «від проходження огляду відмовився». У направленні не зазначено відомості щодо протоколу про адміністративне правопорушення, (дата, серія, номер) складеного поліцейським за результатами огляду чи відмови особи від такого проходження. Направлення складається, тільки у випадку відмови водія транспортного засобу або його незгоди з результатами огляду. Водночас, у цій справі, відмова ОСОБА_1 не висловлювалася, до такого висновку інспектор прийшов самостійно, окрім того як вбачається з відео матеріалів ОСОБА_1 навпаки погодився пройти огляд в медичному закладі та в подальшому проїхав з працівниками поліції до медичної установи, так як не довіряв технічному приладу поліцейського.

Суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги пояснення свідка, якими начебто підтверджується факт керування транспортним засобом ОСОБА_1 . Стверджує, що дані пояснення не можуть слугувати доказом вини, оскільки пояснення особи було надано працівнику поліції після складення ним протоколу про адміністративне правопорушення, письмові пояснення не можуть бути доказом так як особа при їх наданні не була попереджена про відповідальність за надання завідомо неправдивих показань, суд першої інстанції не допитав дану особу в судовому засіданні в передбаченому законом порядку, з приведенням такої особи до присяги та попередженням про кримінальну відповідальність, у відповідності до відомостей зазначених письмових пояснень особа перебувала в складі патруля на блокпості за адресою, яка не відповідає адресі зазначеній в протоколі, що в свою чергу не може підтверджувати наявність такого правопорушення, у тексті пояснень, не зазначено особу водія, не ідентифіковано в цілому таку особу, а лише вказано транспортний засіб. Стверджує, що хоч він і не був за кермом автомобіля та від проходження огляду не відмовлявся.

У своїй апеляційній скарзі вказує, що в його словах не було жодних дій щодо ухилення від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння в медичному закладі. Згідно відомостей журналу огляду та листа ОСОБА_1 до такого закладу не доставлявся.

Вказує, що відеозапис не містить належних доказів його відмови від проходження огляду на стан сп`яніння. Вважає, що відеозаписом підтверджується, він мав ясне мовлення, пряму ходу, стримані рухи, поводив себе ввічливо та сприяв максимально об`єктивному розгляду справи про підозру у вчиненні адміністративного правопорушення.

В апеляційній скарзі наголошує, що матеріали провадження не містять даних, які дозволяють встановити, що він дійсно керував транспортним засобом 22.03.2024 року та відмовився від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння.

В судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його захисник адвокат Гунько О.Ю., підтримали вимоги апеляційної скарги в повному обсязі, просили скасувати постанову суду та закрити провадження у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а постанову судді необхідно залишити без змін з наступних підстав.

Згідно ст. 245 КУпАП завданням провадження у справах про адміністративне правопорушення є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її у точній відповідності із законом.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, суддя при розгляді справи про адміністративне правопорушення має з`ясувати, чи було вчинено правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що Європейський суд неодноразово вказував, що адміністративне правопорушення, санкція за вчинення якого у КУпАП передбачає адміністративний арешт, визнається кримінальним правопорушенням у розумінні Конвенції (справа "Гурепка проти України"), а позбавлення прав на управління транспортним засобом також розглядається Європейським Судом кримінально-правовою санкцією, оскільки право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності.

Визнання кримінально-правового змісту справи свідчить про те, що особа, яка притягається до відповідальності за вчинення такого правопорушення повинна користуватися основними гарантіями, які забезпечуються при обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, серед яких право знати, у вчиненні якого правопорушення його підозрюють або обвинувачують, бути чітко і своєчасно повідомленим про свої права та обов`язки, мати захисника, оскаржувати судові рішення в апеляційному та касаційному порядку та інші.

Апеляційний суд також неодноразово звертав увагу на недосконалість КУпАП, який було введено в дію Постановою Верховної Ради Української РСР №8074-10 від 07.12.1984 року та вказував на необхідність здійснення правосуддя, виходячи з загальних принципів здійснення судочинства, з метою забезпечення справедливої процедури і юридичної визначеності.

Крім того, апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що ЄСПЛ неодноразово зазначав, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. («Пономарьов проти України»)

Апеляційний суд вважає, що допущені судом першої інстанції порушення процесуального закону не можуть бути безумовною підставою для скасування судового рішення та ухвалення іншого судового рішення аналогічного за своїм змістом.

Апеляційний суд вважає, що підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції можуть бути тільки істотні порушення вимог процесуального законодавства, які перешкодили суду правильно встановити фактичні обставини та надати вірну оцінку сукупності досліджених доказів та прийти до обґрунтованого висновку про доведеність вини у вчиненні правопорушення.

Так, діючий КУпАП не містить визначення правових підстав для скасування судового рішення суду першої інстанції у зв`язку з чим при вирішанні цього питання необхідно виходити із загальних принципів здійснення судочинства.

Апеляційний суд вважає, що судове рішення суду першої інстанції підлягає обов`язковому скасуванню у тому, випадку, коли за наявності підстав для закриття провадження суд не закрив провадження по справі, або коли рішення було ухвалено незаконним складом суду.

Зокрема, підлягає обов`язковому скасуванню судове рішення у тому разі, коли вину обвинуваченого не доведено сукупністю належних та допустимих доказів по справі, коли відсутня подія правопорушення або коли в діях особи, яка притягається до відповідальності відсутній склад відповідного правопорушення.

Так, враховуючи, що в своїх доводах ОСОБА_1 та його захисник посилаються на те, що суд першої інстанції прийшов до безпідставного висновку про доведеність вини у вчиненні правопорушення, суд апеляційної інстанції вважав за необхідне у повному обсязі перевірити вищевказані доводи та дослідити в судовому засіданні докази, які містяться в матеріалах справи та на які послався суд першої інстанції в мотивувальній частині судового рішення.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами по справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку посадова особа встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Оцінка доказів, відповідно до ст. 252 КУпАП, відбувається за внутрішнім переконанням особи, що приймає рішення, та ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному досліджені всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю, а жодний доказ не має наперед встановленої сили.

Дослідивши у повному обсязі сукупність зібраних по справі доказів та оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, з врахуванням всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин справи, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. Правильність вищевказаних висновків суду першої інстанції, на переконання апеляційного суду, повністю доводиться зібраними та дослідженими судом доказами.

Так, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД №140230 від 22.03.2024 року, ОСОБА_1 , 22.03.2024 року о 00 год. 20 хв., керував транспортним засобом марки BMW-730 D , реєстраційний номер НОМЕР_2 , в м. Івано-Франківськ, по вул. Галицька, 109, керував транспортним засобом з ознаками алкогольного сп`яніння: запах алкоголю з рота, порушення мови, порушення координації рухів. Від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу за допомогою приладу Драгер та медичному закладі відмовився, чим порушив п.2.5 ПДР України, за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП. (а.с. 1)

Апеляційний суд враховує, що відповідно до ст. 254 КУпАП, у випадку виявлення адміністративного правопорушення, складається протокол про адміністративне правопорушення, який є основним процесуальним документом і єдиною підставою для розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Протокол про адміністративне правопорушення є документом, що офіційно засвідчує факти неправомірних дій і розцінюється як основне джерело доказів.

Відповідно до вимог ст. 256 КУпАП протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності; при наявності свідків і потерпілих протокол може бути підписано також і цими особами.

У разі відмови особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, від підписання протоколу, в ньому робиться запис про це. Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право подати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до протоколу, а також викласти мотиви свого відмовлення від його підписання.

При складенні протоколу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюються його права і обов`язки, передбачені статтею 268 цього Кодексу, про що робиться відмітка у протоколі.

В своїх судових рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував на те, що формулювання обвинувачення є важливою умовою справедливого та об`єктивного судового розгляду.

В рішенні у справі «Маттоціа проти Італії" Європейський Суд зазначив, що «обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення». Хоча ступінь "детальності" інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту.

Апеляційний суд вважає, що обвинувачення висунуте ОСОБА_1 є конкретним, оскільки зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що суть обвинувачення полягає в тому, що особа, яка притягається до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП звинувачується у відмові від проходження в установленому законом порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння та порушенні вимог ст.2.5 Правил дорожнього руху України.

Апеляційний суд вважає безпідставними доводи про те, що ОСОБА_1 не мав можливості дізнатись про висунуте обвинувачення, оскільки працівники поліції не вручили йому копію протоколу.

При вирішанні цього питання суд виходить із сукупності досліджених доказів, які дозволяють встановити порядок вчинення процесуальних дій та свідчать про обізнаність особи, яка притягається до адміністративної відповідальності про зміст висунутого обвинувачення та наявність реальної можливості організувати ефективний захист своїх інтересів.

Так, відповідно до вимог ст.256 КУпАП протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності; при наявності свідків і потерпілих протокол може бути підписано також і цими особами.

У разі відмови особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, від підписання протоколу, в ньому робиться запис про це. Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право подати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до протоколу, а також викласти мотиви свого відмовлення від його підписання.

При складенні протоколу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюються його права і обов`язки, передбачені статтею 268 цього Кодексу, про що робиться відмітка у протоколі.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до практики ЄСПЛ у тому разі коли недотримання обов`язку повідомити у встановленому законом порядку про обвинувачення, трапилось з вини обвинуваченого, то він не може стверджувати про порушення прав сторони захисту (Ердоган проти Туреччини, Камбел і Фелл проти Сполученого Королівства)

Разом з тим, сукупність наявних у справі доказів свідчить про те, що ОСОБА_1 , як особі, яка притягається до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП, була забезпечена реальна можливість ознайомитися зі змістом висунутого обвинувачення з метою організації ефективного захисту своїх інтересів.

Зокрема, зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення та відеозапису, який було досліджено в суді апеляційної інстанції вбачається, що, після ознайомлення зі змістом протоколу про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 відмовився від отримання його копії.

Протокол складений уповноваженою особою інспектором взводу 2 роти 1 БУПП в Івано-Франківській обл., старшого лейтенанта поліції Петришином І.Я., із заповненням всіх необхідних реквізитів, встановлених ст. 256 КУпАП, підписаний ним. Особою, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 не підписано.

Зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що ОСОБА_1 був присутній при складанні вказаного протоколу, був ознайомлений з його змістом, йому були роз`яснені права та обов`язки, передбачені ст.63 Конституції України та ст.268 КУпАП, повідомлено про те, що розгляд справи відбудеться в Івано-Франківському міському суді.

Так, у графі протоколу, де передбачені пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 особисто написав слово «Неправда» та поставив свій підпис.

В судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 не заперечував, що саме він надав відповідні пояснення у протоколі про адміністративне правопорушення, оскільки не був згідний із даними, які зазначені у протоколі щодо керування ним транспортним засобом та відмови від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку. Зокрема, у своїх поясненнях ОСОБА_1 не заперечував факт зупинки транспортного засобу на блокпості під час дії комендантської години, однак стверджував, що перебував в автомобілі в якості пасажира, а водієм вищевказаного транспортного засобу була інша особа, яку забрали військові. Стверджував, що працівники поліції не пропонували йому пройти огляд на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу за допомогою спеціального технічного приладу та за його добровільною згодою повезли його до медичного закладу для проведення огляду на стан сп`яніння. Однак, приїхавши до медичного закладу на службовій поліцейській машині працівники поліції не забезпечили проведення огляду на стан сп`яніння у медичному закладі та з невідомих йому причин склали стосовно нього протокол про адміністративне правопорушення, зміст якого не відповідає фактичним обставинам.

Перевіряючи вищевказані пояснення ОСОБА_1 апеляційний суд приймає до уваги, що право відмовитись давати свідчення щодо себе, закріплене ст.63 Конституції України, є важливою гарантією захисту від незаконного тиску на особу з метою змусити її своїми показаннями створити підставу для притягнення її до відповідальності. Дотримання права не свідчити проти себе є складовою реалізації права особи на справедливий і публічний розгляд її справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, закріпленого у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Проте заборона притягнення до відповідальності особи на підставі її відмови давати пояснення не свідчить про неможливість використання у доказуванні факту мовчання особи в ситуаціях, які чітко вимагають необхідність надання таких пояснень.

Зокрема, відповідно до практики розгляду справ Європейським судом з прав людини право на мовчання та право не давати свідчення проти себе не є абсолютними правами «не можна сказати, що рішення обвинуваченого мовчати впродовж усього кримінального провадження обов`язково не повинно мати наслідків, коли суд, що розглядає справу, намагатиметься оцінити докази проти нього. Питання, чи порушують статтю 6 негативні висновки, зроблені з мовчання обвинуваченого, має вирішуватися у світлі всіх обставин справи»

Право особи не давати пояснення не повинно перешкоджати «тому, щоб мовчання обвинуваченого в ситуаціях, які чітко вимагають його пояснення, бралося до уваги при оцінюванні переконливості доказів наведених обвинуваченням (справа «Джон Мюррей проти Сполученого Королівства»):

Апеляційний суд вважає, що гарантії щодо реалізації права не свідчити проти себе не позбавляють суд можливості враховувати відмову особи, яка обвинувачується у вчиненні адміністративного правопорушення від дачі показань, за умови доведеності її вини поза розумним сумнівом на підставі сукупності доказів, досліджених судом.

Зокрема, апеляційний суд звертає увагу на те, що у вказаному протоколі про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 хоча і висловив заперечення щодо висунутого стосовно нього звинувачення, однак не надав змістовних пояснень стосовно обставин, які зазначені у протоколі про адміністративне правопорушення та які вимагали від нього надати певні пояснення.

При цьому, даними відеозаписів підтверджено, що працівник поліції ознайомив ОСОБА_1 зі змістом протоколу та висунутим звинуваченням, з правами та обов`язками, які передбачені законом, повідомив про можливість надати пояснення щодо висунутого обвинувачення та ознайомитись з матеріалами справи.

Апеляційний суд вважає пояснення ОСОБА_1 непослідовними та такими, що повністю спростовуються сукупністю доказів, які містяться в матеріалах провадження.

Зокрема, у своїх поясненнях ОСОБА_1 стверджує, що не був водієм транспортного засобу, а тому не може бути суб`єктом правопорушення, передбаченого.1 ст.130 КУпАП, оскільки відповідно до вимог п.2.5 Правил дорожнього руху України не повинен був проходити огляд на стан сп`яніння на вимогу працівників поліції. Разом з тим, в подальшому ОСОБА_1 стверджує, що не відмовлявся від проходження огляду на стан сп`яніння та не порушував вимоги п.2.5 Правил дорожнього руху України.

Разом з тим, апеляційний суд приймає до уваги доводи про те, що акт огляду на стан сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів та направлення водія транспортного засобу, на огляд з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції не можуть бути визнані доказами, які дозволяють встановити факт відмови ОСОБА_1 , як водія транспортного засобу від проходження огляду на стан сп`яніння.

Апеляційний суд неодноразово зазначав у своїх рішеннях, що не має істотного значення для вирішення питання про наявність складу правопорушення в діях водія транспортного засобу, який відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння оформлення відповідного акту огляду на стан сп`яніння та направлення до медичного закладу працівником поліції, оскільки наявність або відсутність акту огляду та направлення до медичного закладу не впливають на правову оцінку дій водія транспортного засобу, який відмовився від проходження такого огляду на вимогу поліцейського.

Так, в матеріалах справи наявний акт огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, відповідно до якого у ОСОБА_1 були виявлені певні ознаки алкогольного сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, порушенням координації рухів (а.с. 4) та направлення ОСОБА_1 , як водія транспортного засобу, на огляд з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції до КНП «ПОКЦПЗІФОР» у якому зазначені ознаки сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота, порушення координації рухів, порушення мови. (а.с. 3)

Апеляційний суд неодноразово зазначав, що у разі відмови водія транспортного засобу від проходження огляду на стан сп`яніння у медичному закладі, складання Акту огляду на стан сп`яніння або відповідного направлення на огляд водія у медичному закладі не є обов`язковим, оскільки за своїм правовим значенням вищевказані документи складаються тільки у разі, якщо такий огляд проводиться за згодою водія транспортного засобу.

Разом з тим, відповідно до національного законодавства працівник поліції самостійно на власний розсуд приходить до висновку про наявність ознак сп`яніння у водія транспортного засобу та вирішує питання щодо необхідності проходження водієм транспортного засобу огляду на стан сп`яніння.

Доводи про неналежне оформлення відповідних доказів є неспроможними, оскільки не впливають на правову оцінки вищевказаних доказів та не свідчать про порушення прав та законних інтересів ОСОБА_1 .

Зокрема, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Апеляційний суд вважає, що в матеріалах справи відсутні дані, які дають підстави вважати, що дії працівників поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення порушували права та свободи ОСОБА_3 , а наявні у справі докази, отримані у встановленому законом порядку.

Зі змісту мотивувальної частини судового рішення вбачається, що суд першої інстанції в обґрунтування доведеності вини ОСОБА_1 послався на письмові пояснення ОСОБА_4 .

Згідно пояснень ОСОБА_4 від 22.03.2024 р., під час перебування у складі патруля (ніс службу в якості добровольця ДФТГ-4) на блокпості м.р. Пасічна 22.03.2024 р. о 00 год. 20 хв. ними було зупинено автомобіль марки BMW, д.н.з. НОМЕР_3 за порушення комендантської години. Із салону було чути запах алкоголю. Працівники поліції, які були із ним викликали наряд патрульної поліції. Після приїду наряду водій БМВ від проходження тесту на місці відмовився та забажав проїхати в мед заклад (а.с.7).

Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до правової позиції, яку висловлено Верховним Судом у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 серпня 2023 року (провадження № 13-47зво22, судова справа № 208/712/19) положення КУпАП не містять заборони використовувати у судовому рішенні письмові пояснення, надані службовій особі правоохоронного органу.

Разом з тим, апеляційний суд вважає неможливим посилання на письмові показання вищевказаного свідка, оскільки їх відповідність фактичним обставинам заперечується стороною захисту та в порушення принципу безпосередності дослідження доказів вищевказаний свідок не допитувався у судовому засіданні, а тому вказаний доказ повинен бути визнані недопустимим.

В той же час, апеляційний суд вважає безпідставними доводи про необхідність допиту у судовому засіданні свідка ОСОБА_4 , оскільки з моменту відповідних подій пройшов доволі тривалий час, що безумовно впливає на можливість свідка надати детальні пояснення стосовно обставин, які мають значення для розгляду провадження. Зокрема, апеляційному суду не надані дані, які свідчать, що вищевказаний свідок може надати суду інші показання, які будуть не відповідати його письмовим показанням та які будуть суперечити встановленим судом обставинам.

При цьому, апеляційний суд приймає до уваги, що письмові пояснення вищевказаного свідка не є достатньо вагомими і не мають вирішального значення щодо висновку суду про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, оскільки сукупність інших доказів разом із відеозаписом, яким зафіксовано вчинення адміністративного правопорушення, дозволяють повно та об`єктивно встановити обставини, які мають істотне значення для розгляду справи по суті.

Так, відповідно до рапорту слідчого СУ ГУНП в Івано-Франківській області капітана поліції Паська О. від 22.03.2024, під час несення служби 22.03.2024 року близько 00:20 год. у м. Івано-Франківськ по вул. Галицька на мості до мікрорайону Пасічна ними був зупинений автомобіль марки «БМВ» д.н.з. « НОМЕР_3 » під керуванням ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який рухався зі сторони центру в сторону мікрорайону «Пасічна». В ході спілкування з водієм ОСОБА_1 , в останнього було виявлено ознаки алкогольного сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота. Після чого він зателефонував на чергову частину «102» та викликав екіпаж патрульної поліції. (а.с.8).

Апеляційний суд звертає увагу на те, що вказаний рапорт працівника поліції за своїм правовим змістом є службовим документом, яким поліцейський інформує керівництво про законність своїх дій.

Разом з тим, дані вищевказаного рапорту працівника поліції разом повністю узгоджуються з іншими матеріалами справи в частині послідовності дій працівників поліції, щодо оформлення ними протоколу про адміністративне правопорушення.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами по справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку посадова особа встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статті 251 КУпАП відеофіксація є одним із доказів в справі про адміністративне правопорушення, тому з метою всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин справи в їх сукупності, судом апеляційної інстанції були досліджені відеозаписи з нагрудних відеокамер (відеореєстраторів) інспекторів патрульної поліції.

Судом апеляційної інстанції були досліджені відеозаписи з нагрудних відеокамер (відеореєстраторів) інспекторів патрульної поліції, які долучені до протоколу про адміністративне правопорушення. (а.с. 9, 13).

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав відеозаписи належним та допустимим доказом, оскільки вони отримані у встановленому законом порядку та дозволяє повно і всебічно встановити обставини вчиненого адміністративного правопорушення.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що вищевказані відеозаписи було зроблено з нагрудних відеокамер (відеореєстраторів) інспекторів патрульної поліції, які приймали участь у складанні протоколу про адміністративне правопорушення.

Зокрема, зі змісту відеозапису з нагрудних відеокамер (відеореєстраторів) інспекторів патрульної поліції вбачається, що після приїзду патрульної поліцейської службової машини до блокпосту мікрорайон Пасічна, працівник поліції підходить до автомобіля, поруч з яким стоять ОСОБА_1 та інший працівник поліції, який повідомляє, що під час зупинки та перевірки документів у водія виявлено ознаки алкогольного сп`яніння, а саме запах алкоголю з порожнини рота. ОСОБА_1 , як водію транспортного засобу, повідомлено, що він може пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки, або проїхати до медичного закладу. ОСОБА_1 виявив бажання пройти огляд в медичному закладі. Відеозаписом зафіксовано як працівники поліції везуть у патрульному службовому автомобілі ОСОБА_1 , який після телефонної розмови із незнайомою особою повідомляє , що працівники поліції можуть розвертати автомобіль, оскільки він відмовляється від проходження огляду на стан сп`яніння в медичному закладі. Відеозаписом зафіксовано, як працівники поліції роз`яснюють водію що відмова від проходження огляду на стан сп`яніння утворює склад правопорушення передбачений ст.130 ч.1 КУпАП, однак останній наполягає на своєму рішенні та намагається дізнатися яким чином будуть діяти в подальшому працівники поліції. Працівники поліції повідомляють, що вони зобов`язані довести водія до медичного закладу, якщо на місці зупинки транспортного засобу він виявив бажання пройти медичний огляд. Працівники поліції пояснюють, що ОСОБА_1 необхідно знайти тверезого водія, який може доставити транспортний засіб до місця його перебування або вони змушені будуть евакуювати автомобіль у встановленому законом порядку , вказують, що змушені скласти протокол про адміністративне правопорушення у зв`язку з відмовою ОСОБА_1 від проходження огляду на стан сп`яніння, який встановлено законом. Відеозаписом зафіксовано, як працівники поліції приїжджають до медичного закладу. При цьому відеозаписом зафіксовано відмову ОСОБА_1 увійти до медичного закладу та намагання працівника поліції зафіксувати їх приїзд у медичному закладі та отримати відповідну довідку. Зокрема, зі змісту відеозапису вбачається, що працівниця медичного закладу роз`яснює працівнику поліції, що у разі відмови водія транспортного засобу зайти до медичного закладу, медичний заклад вважає, що водій не доставлений до медичному закладу. Відеозаписом зафіксовано, що працівники поліції доставляють ОСОБА_1 до місця зупинки транспортного засобу та повідомляють, що відносно нього складено адміністративний протокол за ч.1 ст. 130 КУпАП, роз`яснюють йому права та обов`язки, передбачені ст. 63 Конституції України, ст. 268 КУпАП, ознайомлюють його зі змістом протоколу . Відеозаписом зафіксовано, як ОСОБА_1 надає пояснення у протоколі про адміністративне правопорушення та відмовляється від отримання копії протоколу.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що дані відеозапису свідчать про те, що ОСОБА_1 не заперечував факту керування транспортним засобом, відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння за допомогою спеціального технічного засобу на місці зупинки транспортного засобу та погодився пройти такий огляд у медичному закладі, як водій відповідного транспортного засобу. Разом з тим, в подальшому під час доставки його автомобілем патрульної служби до медичного закладу, будучи попереджений про правові наслідки своїх дій, в категоричній формі відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння у медичному закладу.

Апеляційний суд вважає, що зафіксовані відеозаписом обставини надають можливість повно та об`єктивно дослідити їх, конкретизувати поведінку поліцейських, які діяли в межах своєї компетенції та виконуючи свої професійні обов`язки у відповідності до Закону України «Про Національну поліцію» та особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.

Таким чином, оглянуті відеозаписи повністю узгоджуються із сукупністю інших доказів по справі, які підтверджують вину ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення.

Апеляційний суд вважає, що відсутні підстави для призначення судової відео технічної експертизи стосовно досліджених судом відеозаписів, оскільки відсутні наявні правові підстави вважати, що вищевказані відеозаписи були сфальсифіковані працівниками поліції, не стосуються обставин, які зазначені у протоколі про адміністративне правопорушення та зроблені з істотними порушеннями Інструкції із застосуванням органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото-і кінозйомки, відеозапису, затвердженої наказом МВС України №1026 від 18.12.2018р. які свідчать про те, що вказані відеозаписи необхідно визнати як недопустимі докази.

Апеляційний суд враховуючи, що презумпція невинуватості є одним з основоположних конституційних принципів судочинства, вважає, що доводи апелянта про фальсифікацію доказів по справі працівниками поліції можуть бути належним чином перевірені в межах відповідного кримінального провадження, оскільки свідчать про вчинення кримінального правопорушення.

Відеозапис отриманий у встановленому законом порядку і здійснений працівниками поліції за допомогою наявних технічних засобів та є належним і допустимим доказом по справі.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що вищевказаними відеозаписами зафіксовані реальні дані, які не можуть бути спотворені та мають істотне значення для розгляду справи, дозволяють встановити психологічне ставлення ОСОБА_1 до вчиненого правопорушення та інші обставини, які прямо вказують на нього, як на правопорушника, який керував транспортним засобом з ознаками сп`яніння та відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку.

Судом апеляційної інстанції неодноразово були задоволені клопотання про відкладення розгляду провадження, задоволено клопотання про забезпечення участі у судовому засіданні ОСОБА_1 , долучення до матеріалів справи додаткових доказів та фіксації судового процесу за допомогою технічних засобів.

Разом з тим, апеляційний суд вважає безпідставними доводи про необхідність допиту в судовому засіданні апеляційної інстанції в якості свідків лікаря медичного закладу Комунального некомерційного підприємства «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я Івано-Франківської області» ОСОБА_5 та медичну сестру ОСОБА_6 , які повинні були провести медичний огляд на стан сп`яніння водія ОСОБА_1 , у разі його доставки до медичного закладу 22.03.2024 року. ( а.п.62,67-70)

Так, зі змісту пояснень ОСОБА_1 вбачається, що останній в медичний заклад не заходив та із вищевказаними свідками не спілкувався. За таких обставин, твердження сторони захисту про те, що зазначені свідки можуть надати пояснення про те, що в їх присутності ОСОБА_1 не відмовлявся від проходження огляду на стан сп`яніння у медичному закладі не має доказового значення, оскільки вищевказані пояснення не можуть бути визнані належними доказами, які дійсно дозволяють встановити певні фактичні обставини та мають значення для повного та об`єктивного розгляду справи.

Невиконання вимог п. 2.5 ПДР України передбачає адміністративну відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП, а саме за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.

Суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху та вчинив адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП, що і покладено останньому у вину.

Доводи апелянта з приводу того, що в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, не знайшли свого підтвердження та повністю спростовуються сукупністю досліджених судом доказів, яким суд дав належну оцінку у відповідності до вимог ст. 252 КУпАП.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП є закінченим з моменту відмови водія пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння в медичному закладі.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до ПДР України водій транспортного засобу повинен не просто погодитись на проведення огляду на стан сп`яніння, а своєю поведінкою забезпечити реальну можливість проведення такого огляду і не створювати перешкоди для проведення такого огляду, висуваючи безпідставні умови, які значно ускладнюють або взагалі унеможливлюють проведення такого огляду.

Апеляційний суд звертає увагу, що факт відмови водія від проходження огляду на стан сп`яніння за своїм правовим змістом є правопорушенням, а не процесуальною дією, яка дозволяє виявити волевиявлення особи, яка підозрюється у керуванні транспортним засобом у стані сп`янінням щодо її бажання проходити огляд на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку.

Вказане правопорушення може бути вчинено водієм транспортного засобу як до проведення такого огляду, так і під час його проведення.

Факт відмови водія від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння за допомогою технічного засобу поліцейським або в медичному закладі встановлюється судом на підставі доказів, які досліджені та оцінені судом за внутрішнім переконанням.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що у рішенні по справі "О`Галлоран та Франціє проти Сполученого Королівства" від 29.06.2007 року Європейський суд з прав людини постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Апеляційний суд неодноразово звертав увагу на те, що користування джерелом підвищеної небезпеки покладає на водія транспортного засобу певні додаткові обов`язки, які пов`язані із необхідністю забезпечення безпечного використання транспортних засобів.

Апеляційний суд вважає, що таке обмеження прав конкретної особи повністю відповідає інтересам суспільства щодо забезпечення безпеки дорожнього руху.

Право органів Національної поліції вимагати пройти у встановленому порядку медичний огляд у відповідності до п.2.5 ПДР України кореспондується із обов`язком водія не керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до національного законодавства працівник поліції самостійно, на власний розсуд приходить до висновку про наявність ознак сп`яніння у водія транспортного засобу та вирішує питання щодо необхідності проходження водієм транспортного засобу огляду на стан сп`яніння.

Разом з тим, відмова від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку є порушенням вимог п. 2.5 ПДР України та утворює склад правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Таким чином, сукупність досліджених судом доказів поза розумним сумнівом свідчить про те, що ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом з ознаками алкогольного сп`яніння, відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Так, відповідно до ст.33 КУпАП стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України. При накладенні адміністративного стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Апеляційний суд приймає до уваги, що накладення на правопорушника стягнення у виді позбавлення керування транспортним засобом, що безумовно не може не позначитись на якості життя.

Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу на те, що вчинене ОСОБА_1 адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП , за своїм характером є грубим суспільно небезпечним проступком у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху та створює підвищену небезпеку, як для самого водія, так і для його пасажирів та інших учасників дорожнього руху і може призвести до тяжких непоправних наслідків.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що притягнення до адміністративної відповідальності водіїв, які керують транспортним засобом у стані сп`яніння пов`язано із необхідністю створення безпечних умов для учасників дорожнього руху, збереження життя і здоров`я громадян.

Підвищення ефективності впливу на дисципліну учасників дорожнього руху забезпечується чітким визначенням правових санкцій за вчинення такого правопорушення.

Зокрема, встановлена законодавцем санкція за ч.1 ст. 130 КУПаП, якою передбачена відповідальність за керування транспортним засобом у стані сп`яніння, не передбачає призначення іншого стягнення ніж те, яке застосовано судом першої інстанції до правопорушника.

При цьому, апеляційний суд виходить з того, що при визначенні стягнення необхідно враховувати його виховну дію, оскільки покарання, повинно бути направлено не тільки на забезпечення виправлення правопорушника та попередження вчинення ним нових правопорушень, а також повинно бути спрямовано на попередження вчинення правопорушень іншими особами.

Застосовуючи справедливе стягнення за вчинене правопорушення, суд таким чином констатує, що відповідні діяння є суспільно небезпечними та за їх вчинення настають певні негативні наслідки.

Суд першої інстанції, враховуючи характер вчиненого правопорушення, особу порушниці, ступінь її вини, призначив справедливе стягнення, яке відповідає вимогам закону.

Апеляційний суд вважає, що обране судом адміністративне стягнення відповідає вимогам ст.23 КУпАП, відповідно до якої адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення та запобігання вчиненню нових правопорушень самим правопорушником та іншими особами.

З огляду на наведене, підстав для скасування постанови не вбачається.

Керуючись ст. 294 КУпАП, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 травня 2024 року щодо ОСОБА_1 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення.

Суддя Івано-Франківського

апеляційного суду О.П. Васильєв