Справа №: 398/4861/24
провадження №: 3-зв/398/16/24
ПОСТАНОВА

Іменем України

"21" жовтня 2024 р. м. Олександрія

Суддя Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області Шинкаренко І.П., розглянувши заяву судді Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області Авраменка Олександра Володимировича про самовідвід у справі про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 130, ч. 5 ст. 126 КУпАП,

ВСТАНОВИВ

24 вересня 2024 року до Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області надійшли матеріали відносно ОСОБА_1 про вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 130, ч. 5 ст. 126 КУпАП.

Відповідно до автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу розподілено судді Авраменку О.В.

17 жовтня 2024 року суддя Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області Авраменко О.В. заявив самовідвід від розгляду справи, оскільки захисником Дзюби Є.І. у справі про адміністративні правопорушення є ОСОБА_2 , яка з жовтня 2016 року по вересень 2021 року включно перебувала на посаді основного помічника судді Авраменка О.В.

Учасники, які належним чином повідомлялись про час та місце судового розгляду, справи у судове засідання не з`явились. Неявка учасників справи не перешкоджає суду у розгляді заяви.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з ст. 246 КпАП України порядок провадження у справах про адміністративні правопорушення в районних, районних у містах, міських чи міськрайонних судах визначається цим Кодексом та іншими законами України.

Згідно з положеннями ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» усталена судова практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) є частиною національного законодавства та обов`язкова для застосування судами як джерело права.

Європейський суд з прав людини, надаючи автономного значення поняттям, які застосовуються в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), часто розцінює справи про адміністративні правопорушення саме як «кримінальні» у розумінні норм Конвенції та за певних умов поширює стандарти Конвенції для кримінального провадження на справи про адміністративні правопорушення (рішення від 30 січня 2015 у справі «Швидка проти України», рішення від 09 червня 2011 року у справі «Лучанінова проти України»).

Так, ЄСПЛ у своєму рішенні у справі «Надточій проти України» від 15 травня 2008 року зазначив, що український уряд визнав кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Оскільки Кодекс України про адміністративні правопорушення не містить положень, якими унормовується інститут відводу (самовідводу) судді, то виходячи із системного аналізу законодавства України, правової позиції ЄСПЛ, враховуючи принцип правової визначеності, який є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права, суд доходить до переконання, що при розгляді даного питання за аналогією закону слід керуватися нормами КПК України.

Відповідно до ч. 5 ст. 80 КПК України відвід (самовідвід) повинен бути вмотивованим. Тобто, має містити вказівку на підстави, що зумовлюють його наявність. Особа, що заявила відвід, повинна викласти відомі їй обставини, з якими вона пов`язує усунення судді від участі у судовому провадженні.

Статтею 75 КПК України визначено обставини, які можуть бути підставою для відводу судді. Суть цієї правової норми полягає в тому, що вона передбачає визначений законом перелік підстав, за наявності яких суддя не може брати участі в розгляді кримінального провадження. Поняття «інші обставини, які викликають сумнів у неупередженості судді», є оціночними, використання яких залежить від правосвідомості особи, яка їх застосовує та з`ясовує їх сутність, виходячи зі свого внутрішнього переконання.

Факт, який викликає сумніви у неупередженості судді при розгляді справи повинен ґрунтуватися на доказах. Ця підстава застосовується лише у випадку доведеності, що суддя прямо або опосередковано заінтересований у результаті розгляду справи. Для визнання упередженості потрібні докази, які б свідчили про наявність заінтересованості у результаті розгляду справи.

Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини існування безсторонності для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції повинно визначатися на підставі суб`єктивного критерію, в контексті якого слід враховувати особисті переконання та поведінку певного судді, що означає необхідність встановити, чи мав суддя у певній справі будь-яку особисту зацікавленість або упередженість, а також на підставі об`єктивного критерію, в контексті якого необхідно встановити, чи забезпечував суд, серед інших аспектів, його склад, достатні гарантії щоб виключити будь-який обґрунтований сумнів у його безсторонності (справа «Фей проти Австрії», рішення від 24 лютого 1993 року; справа «Ветштайн проти Швейцарії»).

Таким чином, у кожній окремій справі слід вирішувати, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу та ступінь, що свідчать про небезсторонність суду (рішення у справі «Пуллар проти Сполученого Королівства» від 10 червня 1996 року).

У контексті суб`єктивного критерію особиста безсторонність судді презюмується, поки не доведено протилежного (справа «Ветштайн проти Швейцарії).

Відповідно, у деяких випадках, коли докази для спростування презумпції суб`єктивної безсторонності судді отримати складно, додаткову гарантію надасть вимога об`єктивної безсторонності (справа «Pullar проти Сполученого Королівства», рішення від 10 червня 1996 року).

Таким чином, при наданні оцінки безсторонності суду слід розмежовувати суб`єктивний та об`єктивний аспекти. Зокрема, у справах «Гаусшильдт проти Данії» та «Мироненко і Мартиненко проти України» зазначено, що наявність безсторонності, для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має визначатися за допомогою суб`єктивного та об`єктивного критеріїв. Щодо суб`єктивної складової даного поняття у справі «Гаусшильдт проти Данії» вказано, що потрібні докази фактичної наявності упередженості судді для відсторонення його від справи. При цьому, суддя вважається безстороннім, якщо тільки не з`являються докази протилежного. Таким чином, існує презумпція неупередженості судді, а якщо з`являються сумніви щодо нього, то для його відводу в ході об`єктивної перевірки має бути встановлена наявність певної особистої заінтересованості судді, його прихильностей чи уподобань стосовно однієї зі сторін у справі. У кожній окремій справі слід визначити, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу та ступінь, що свідчить про те, що суд не є безстороннім (рішення у справі «Мироненко і Мартиненко проти України»). Зазначену позицію Європейського суду з прав людини підтримав і Верховний Суд України у справі № 5-15п12 (ухвала Верховного Суду України від 01 березня 2012 року).

Бангалорськими принципами поведінки суддів від 19 травня 2006 року, схваленими Резолюцією Економічної та Соціальної Ради ООН 27 липня 2006 року № 2006/23 встановлено, що суддя повинен здійснювати свою судову функцію незалежно, виходячи виключно з оцінки фактів, відповідно до свідомого розуміння права, незалежно від стороннього впливу, спонукання, тиску, загроз чи втручання, прямого чи опосередкованого, що здійснюється з будь-якої сторони та з будь-якою метою.

Суддя дотримується незалежної позиції як щодо суспільства в цілому, так і щодо конкретних сторін судової справи, у якій він повинен винести рішення.

Об`єктивність судді є необхідною умовою для належного виконання ним своїх обов`язків. Вона проявляється не тільки у змісті винесеного рішення, а й в усіх процесуальних діях, що супроводжують його прийняття.

При виконанні своїх обов`язків суддя вільний від будь-яких схильностей, упередженості чи забобонів.

Суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи в тому випадку, якщо для нього не є можливим винесення об`єктивного рішення у справі, або в тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в неупередженості судді, наприклад, у судді склалося реальне упереджене ставлення до якоїсь зі сторін або судді з його власних джерел стали відомі певні докази чи факти стосовно справи, яка розглядається; раніше при розгляді цього самого предмета спору суддя виступав як адвокат чи долучався до справи як важливий свідо; суддя чи члени його родини матеріально зацікавлені в рішенні у відповідній справі (п. 2.5. Бангалорських принципів поведінки суддів).

Як наголошено в Бангалорських принципах поведінки суддів, у своїх особистих стосунках з адвокатами, що мають постійну практику в суді, де розглядає справи даний суддя, суддя уникає ситуацій, що могли б викликати обґрунтовану підозру чи створити видимість наявності у судді певних схильностей чи упередженого ставлення.

Суддя не повинен діяти чи дозволяти іншим діяти у такий спосіб, щоб можна було зробити висновок, що будь-хто неналежно впливає на здійснення суддею його повноважень.

У пункті 2 розділу «Незалежність» Монреальської універсальної декларації про незалежність правосуддя зазначається, що судді як особи є вільними та зобов`язані приймати безсторонні рішення згідно з власною оцінкою фактів і знанням права, без будь-яких обмежень, впливів, спонук, примусів, загроз або втручання, прямих або непрямих, з будь-якого боку і з будь-яких причин.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 48 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання.

Згідно зі ст.ст. 10, 15 Кодексу суддівської етики суддя повинен виконувати обов`язки судді безсторонньо і неупереджено. Основним обов`язком судді є неупереджений розгляд справ.

Коментарем до Кодексу суддівської етики, затвердженим рішенням Ради суддів України від 4 лютого 2016 року № 1, роз`яснено, що відчуття упередженості це формування у судді до тієї чи іншої людини, яка є учасником судового розгляду, власного ставлення, заснованого не на об`єктивному критерії, а на особистих симпатіях або антипатіях.

Під неупередженістю прийнято розуміти відсутність упередженості, безсторонність, об`єктивність, незацікавленість, нейтральність, універсальність підходів до будь-кого, незалежно від певних ознак; це прагнення до справедливості та відсутність особистих симпатій або антипатій, непідкупність, бездоганність, моральність.

Згідно з визначенням, наведеним у ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту.

Захист - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні захисту прав, свобод і законних інтересів особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Адвокат при здійсненні своєї діяльності користується гарантіями, встановленими ст. 23 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», зокрема, забороняється ототожнення адвоката з клієнтом.

Згідно з положеннями Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України 2017 року від 09 червня 2017 року, не встановлено обмежень на здійснення адвокатом представництва інтересів особи в суді, в якому раніше працював адвокат.

Верховний Суд в ухвалі від 17 липня 2020 року у справі № 826/11409/17 підкреслив, що не можуть бути підставою для відводу суддів заява, яка містить тільки припущення про існування відповідних обставин, не підтверджених належними, достатніми, достовірними і допустимими доказами. Тому відвід має бути вмотивований, тобто в ньому неодмінно мають бути наведені аргументи, а до самої заяви долучені відповідні докази, які підтверджують наявність підстав для відводу.

Аналізуючи наведені в заяві про самовідвід судді обставини на предмет їх відповідності наведеним положенням міжнародного та національного законодавства, суд вважає, що заява про самовідвід не містить обґрунтованих та беззаперечних підстав, передбачених ст. 75 КПК України, які б свідчили про неможливість розгляду даної справи суддею Авраменком О.В.

Лише той факт, що ОСОБА_2 як захисник особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, працювала на посаді помічника судді Авраменка О.В. до вересня 2021 року, сам по собі не свідчить про наявність упередженого ставлення судді до сторін (учасників) справи і не перешкоджає участі судді Авраменка О.В. у розгляді справи про адміністративні правопорушення ОСОБА_1 .

Будь-яких інших визначених законом підстав для відводу судді в ході розгляду заяви про самовідвід, судом не встановлено.

На підставі викладеного, суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному і об`єктивному дослідженні обставин справи, керуючись законом і правосвідомістю, дійшов висновку, що заява судді Авраменка О.В. про самовідвід задоволенню не підлягає, оскільки обставини, які б вказували на упередженість судді і викликали б сумнів в його об`єктивності та відповідно виключали участь вказаного судді в даному провадженні відсутні. Викладені в заяві обставини, які зводяться лише до факту перебування захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на посаді помічника судді Авраменка О.В., враховуючи, що зазначені відносини мали місце більш як три роки тому, не можна вважати такими, що впливають на об`єктивність та безсторонність судді та викликають сумнів у його неупередженості під час розгляду справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст.75, 80, 372 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Відмовити у задоволенні заяви судді Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області Авраменка Олександра Володимировича про самовідвід у справі № 398/4861/24 (провадження № 3/398/2006/24) про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 130, ч. 5 ст. 126 КУпАП.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя І.П. Шинкаренко