ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 33/803/2043/24 Справа № 185/3376/24 Суддя у 1-й інстанції - Самоткан Н. Г. Суддя у 2-й інстанції - Мазниця А. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2024 року м. Дніпро

Суддя Дніпровського апеляційного суду Мазниця А.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні за участю:

захисника Павелка С.М.

апеляційну скаргу, з клопотанням про поновлення строку апеляційного оскарження, захисника Павелка С.М. в інтересах ОСОБА_1 на постанову Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 травня 2024 року щодо

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, що проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

якого визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122-2, ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення в межах санкції статті, встановленої за більш серйозне правопорушення, у виді штрафу в розмірі 1 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік. Стягнуто судовий збір у розмірі 605 гривень 60 коп., -

ВСТАНОВИВ:

Згідно із постановою суду першої інстанції, 25 березня 2024 року о 17 год. 10 хв. по вул. Миру 12 в с. Троїцьке Павлоградського району Дніпропетровської області, водій ОСОБА_1 керував автомобілем «Ford Mondeo» д.н.з. НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, порушення координації рухів). Від проходження огляду для визначення стану сп`яніння у встановленому законом порядку на місці зупинки транспортного засобу та в медичному закладі відмовився. Своїми діями ОСОБА_1 порушив п. 2.5 ПДР, за що ч. 1 ст. 130 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність.

Крім того, 25 березня 2024 року о 17 год. 10 хв. по вул. Миру 12 в с. Троїцьке Павлоградського району Дніпропетровської області, водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Ford Mondeo» д.н.з. НОМЕР_1 , не виконав законну вимогу про зупинку транспортного засобу, подану за допомогою проблискового маячка синього та червоного кольору та жестами поліцейського. Своїми діями ОСОБА_1 порушив п. 2.4, п.8.9б ПДР, за що ч. 1 ст. 122-2 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність.

З сукупності встановлених обставин та досліджених доказів суд першої інстанції прийшов до висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122-2, ч. 1 ст. 130 КУпАП.

В апеляційній скарзі захисник Павелко С.М. просить оскаржувану постанову скасувати та винести нову постанову, якою провадження по справі закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення.

Обґрунтовуючи свої апеляційні вимоги, вказує, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, постанова є необгрунтованою та незаконною, а тому підлягає скасуванню.

Зазначає, що судом передчасно зроблено висновок про винуватість ОСОБА_1 у вчиненому правопорушенні, оскільки матеріали справи не доводять його винуватість.

Вказує, що працівники поліції безпідставно зупинили транспортний засіб під керуванням ОСОБА_1 та порушили порядок зупинки транспортного засобу, оскільки не ввімкнули червоний маячок та подали сигнал про зупинку не жезлом, а жестом руки, в якій поліцейський тримав телефон.

Зазначає, що працівниками поліції було порушено процедуру оформлення матеріалу про адміністративне правопорушення, докази здобуті під час такого оформлення не є достатніми для висновків про винуватість його підзахисного. Жоден із документів складених поліцейськими не підписано особою відносно якої вони складені. На відео не зафіксовано відмову ОСОБА_1 від підписання таких документів. Для фіксації відмови також не залучено двох понятих.

Також просить поновити строк апеляційного оскарження, вказуючи, що первинна апеляційна скарга була подана вчасно.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши захисника Павелка С.М., який підтримав вимоги апеляційної скарги; вивчивши матеріали справи, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду, приходить до наступних висновків.

Перевіряючи доводи клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції вважає їх обґрунтованими, оскільки дійсно первинна апеляційна скарга, повернута з процесуальних міркувань, була подана у межах вказаного строку, та вважає за необхідне його поновити.

Розглядаючи вимоги апеляційної скарги по суті, суд апеляційної інстанції вважає викладений в постанові суду першої інстанції висновок про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122-2, ч. 1 ст. 130 КУпАП., таким, що відповідає фактичним обставинам справи та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а саме: протоколом про адміністративне правопорушення серії ААД № 299286 від 25 березня 2024 року та протоколом про адміністративне правопорушення серії ААД № 299285 від 25 березня 2024 року, складеними уповноваженою особою з дотриманням вимог, передбачених ст. ст. 254 - 256 КУпАП, в яких вказано обставини інкримінованих адміністративних правопорушень та викладені пояснення ОСОБА_1 , відповідно до яких останній повідомляє, що він 25 березня 2024 року вживав горілку, після чого сів за кермо свого автомобіля та поїхав додому; копією постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАБ № 185679 від 25 березня 2024 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП (а.с. 3); направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 25 березня 2024 року, відповідно до якого ОСОБА_1 направлявся на огляд до закладу охорони здоров`я та від огляду відмовився (а.с. 4); актом огляду на стан сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, відповідно до якого ОСОБА_1 відмовився від проходження огляду на визначення стану алкогольного сп`яніння під відеофіксацію (а.с.5); копією постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАБ № 185911 від 25 березня 2024 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 121 КУпАП (а.с.27); відеозаписом, яким зафіксовано факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом, факт невиконання цим водієм вимог поліцейського про зупинку транспортного засобу, та факт його відмови від проходження огляду для визначення стану сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу та в медичному закладі.

Відповідальність за ст. 122-2 КУпАП настає зокрема у випадку невиконання водіями вимог поліцейського про зупинку транспортного засобу.

Відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП настає зокрема у випадку відмови особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість руху.

Вказані положення кореспондують положенням п. 2.5. Правил дорожнього руху України, згідно із якими водій повинен на вимогу працівника міліції пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп`яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин.

В той же час, як зазначено у п. 6 Розділу ІX Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні порушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС України № 1395 від 07 листопада 2015 року, у разі відмови водія транспортного засобу від проведення огляду поліцейський в присутності двох свідків складає протокол про адміністративне правопорушення, у якому зазначає ознаки сп`яніння і дії водія щодо ухилення від огляду.

Таким чином, встановлені обставини в їх сукупності об`єктивно і в повній мірі підтверджують факт невиконання водієм ОСОБА_1 законної вимоги поліцейського про зупинку транспортного засобу, а також факт відмови цього водія від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан сп`яніння на вимогу працівників поліції, які виявили у нього ознаки алкогольного сп`яніння, визначені Інструкцією про виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, що і стало підставою вимоги пройти відповідний огляд.

Даючи оцінку вищевказаним доказам, апеляційний суд приходить до висновку про правильність встановлення судом фактичних обставин вчинення ОСОБА_1 адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122-2, ч. 1 ст. 130 КУпАП, зафіксованих в протоколах про адміністративні правопорушення, складених відносно нього уповноваженою особою органів поліції.

Що стосується доводів апелянта про відсутність підстав для зупинки його автомобіля поліцейськими, то вони не можуть бути прийняті до уваги, оскільки наявність або відсутність таких підстав не спростовує факту відмови водія ОСОБА_1 від проведення огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці або в закладі охорони здоров`я, тобто порушення ним вимог п.2.5 ПДР. До того ж, відеозаписом з нагрудних камер поліцейських підтверджується факт порушення водієм ОСОБА_1 ПДР, а також невиконання останнім вимог поліцейських про зупинку транспортного засобу і наступне переслідування автомобіля під його керуванням поліцейським автомобілем.

Посилання апелянта на недотримання співробітниками поліції вимог ПДР щодо порядку подання сигналу про зупинку транспортного засобу суд апеляційної інстанції оцінює критично, оскільки вони спростовуються дослідженим відеозаписом, згідно із яким під час руху патрульного автомобіля було виявлено автомобіль «Ford Mondeo» д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , який стояв біля узбіччя майже перпендикулярно до напрямку руху транспортних засобів по дорозі, перекриваючи значну частину смуги руху. Два поліцейських, підходячи до вказаного автомобіля, неодноразово подавали останньому жестами рук чіткі та зрозумілі сигнали зупинитися і залишатися на місці, що узгоджується із вимогами п. 8.9.а ПДР, на що водій не відреагував, рухаючись заднім ходом, здійснив розворот на проїзній частині дороги та, об`їхавши працівника поліції, покинув місце події, після чого поліцейський автомобіль почав його переслідування.

З відеозапису також вбачається, що у подальшому автомобіль під керуванням ОСОБА_1 заїхав до двору приватного будинку та зупинився, водій ОСОБА_1 вийшов із нього та до останнього підійшли співробітники поліції. Виявивши у ОСОБА_1 ознаки алкогольного сп`яніння та з`ясувавши з його слів, що він нещодавно вживав горілку, поліцейські запропонували йому пройти відповідний огляд на місці або у медичному закладі, на що останній відмовився.

Відтак в апеляційного суду відсутні підстави для незгоди із висновками суду першої інстанції щодо доведеності винуватості ОСОБА_1 .

Інші аргументи апеляційної скарги мають формальний характер і не спростовують вищенаведених фактичних обставин, що стали належною і достатньою підставою для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122-2, ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Слід також зазначити, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, перевірені під час розгляду справи про адміністративне правопорушення докази повністю узгоджуються між собою та є такими, що не викликають сумніву, а в апеляційній скарзі не наведено доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

За таких обставин винуватість ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованих йому адміністративних правопорушень повністю знайшла своє підтвердження зібраними доказами, що містяться у матеріалах справи у відповідності зі ст. 251, 252 КупАП, і доводи апеляційної скарги не схиляють суд апеляційної інстанції до висновку про необґрунтованість оскаржуваного рішення.

Підсумовуючи викладене апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне та обґрунтоване рішення щодо винуватості ОСОБА_1 у вчинені адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 130, ч.1 ст.122-2 КупАП, що підтверджується належними, допустимими, достатніми доказами, які доповнюють один одного та були досліджені під час розгляду матеріалів адміністративної справи та узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Irelandv. theUnitedKingdom), п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту» (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року).

Неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, які б були підставою для скасування постанови судді та закриття провадження у справі, апеляційним переглядом не встановлено.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову місцевого суду без змін.

Керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення,-

ПОСТАНОВИВ:

Строк апеляційного оскарження поновити.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Постанову Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 травня 2024 року щодо ОСОБА_1 за ч.1 ст.122-2, ч. 1 ст. 130 КУпАП залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Дніпровського

апеляційного суду А.А. Мазниця