Справа № 346/3109/24
Провадження № 33/4808/885/24
Категорія ст. 173-2 КУпАП
Головуючий у 1 інстанції Калинюк О. П.
Суддя-доповідач Повзло
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2024 року м. Івано-Франківськ

Суддя Судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду Повзло В.В. за участю особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , адвоката Томина С.В. та представника потерпілої ОСОБА_2

розглянувши в режимі відеоконференції апеляційну скаргу особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 на постанову судді Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23 серпня 2024 року, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 жителя АДРЕСА_1 , громадянина України,

визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 255 (двісті п`ятдесят п`ять) гривень.

ВСТАНОВИВ:

Оскарженою постановою судді встановлено, що 30 травня 2024 року близько 13 год. 35 хв. в АДРЕСА_2 , гр. ОСОБА_1 умисно висловлював погрози переслідування в сторону своєї дружини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживає в АДРЕСА_3 , чим спричинив психологічне насильство, внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода психічному здоров`ю.

В апеляційній скарзі апелянт просить скасувати постанову судді та закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Вважає рішення суду першої інстанції незаконним.

Зазначає, що протокол має суттєві недоліки, зокрема у протоколі відсутнє посилання на будь-які обставини та докази, які свідчать про те, що його діями могла бути чи була спричинена шкода психологічному здоров`ю потерпілої. Крім того, у протоколі не зазначено, «психологічному» здоров`ю якої саме особи «... могла бути спричинена чи була спричинена шкода». А нецензурні висловлювання, погрози під час сварки, не формують собою домашнє насильство та утворюють склад адміністративного правопорушення лише у тому випадку, коли такі спрямовані на обмеження волевиявлення особи, якщо такі дії викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Натомість наявні в матеріалах справи інші докази, зокрема, письмові пояснення ОСОБА_3 с явно недостатніми для визнання його винуватості у вчиненні домашнього насильства. Будь-яких доказів щодо неправомірних його дій, що завдали шкоди «психологічному» здоров`ю ОСОБА_3 , матеріали справи не містять, а сам по собі факт певної конфліктної ситуації ще не свідчить про наявність у його діях складу правопорушення.

Наголошує, що не може бути належним та допустимим доказом протокол прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 30 травня 2024 року, оскільки відповідна заява подана самою потерпілою, яка є зацікавленою особою у даній справі. Крім того, такий протокол сам по собі за відсутності прийнятого судом рішення не є доказом вчинення будь-якого правопорушення.

Вказує, що безпідставним є також посилання суду на пояснення адвоката потерпілої - ОСОБА_2 , оскільки остання не була свідком відповідних подій та не володіє будь-якими відомостями щодо обставин, які мали місце 30 травня 2024 року.

Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 ,його захисник Томин С.В. та представник потерпілої ОСОБА_2 з`явилися в судове засідання апеляційного суду.

ОСОБА_1 роз`яснено права передбачені ст. 268 КУпАП.

Сторони клопотань не заявляли.

Заслухавши доводи сторін, перевіривши матеріали справи, мотиви і доводи апеляційної скарги, доходжу висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, з наступних підстав.

Згідно з ст. 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 6 «Право на справедливий суд» Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Згідно з ч. 1 ст. 7 КУпАП України ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Також, завданням судді при розгляді справи про адміністративне правопорушення, відповідно до вимог ст. 245 КУпАП, є своєчасне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Виходячи з вимог ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами по справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку посадова особа встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- та відеозапису.

Оцінка доказів, відповідно до ст. 252 КУпАП, відбувається за внутрішнім переконанням особи, що приймає рішення, та ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному досліджені всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю, а жодний доказ не має наперед встановленої сили.

Розгляд справи відбувається в межах протоколу про адміністративне правопорушення відносно конкретної особи.

Посадовою особою, що складає протокол, ставиться у вину особі вчинення таких конкретних протиправних діянь, що містять в собі ознаки того чи іншого адміністративного правопорушення, що відображається у протоколі. Суддя ж, розглянувши справу, повинен переконатись у наявності чи відсутності підстав для притягнення особи до адміністративної відповідальності за конкретні дії.

Обставини, які мали місце і стали підставою для складення протоколу про адміністративне правопорушення, повинні бути достатніми для повного розуміння суті правопорушення.

В своїх судових рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував на те, що формулювання обвинувачення є важливою умовою справедливого та об`єктивного судового розгляду.

Суддя, розглядаючи справу, повинен, дослідивши докази у справі, переконатися шляхом співставлення фактично досліджених по справі обставин та доказів зі змістом обставин, що ставляться конкретній особі у вину згідно з протоколом про адміністративне правопорушення та з диспозицією ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, і прийти до висновку чи містять її дії, які суддя вважає доведеними, ознаки саме такого правопорушення.

Вказаних вимог закону суд першої інстанції в повній мірі не дотримався.

Відповідно до положень Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» від 07 грудня 2017 року №2229-VIII домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

На законодавчому рівні встановлено відповідальність за вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, невиконання термінового заборонного припису або неповідомлення про місце свого тимчасового перебування, що передбачено ст. 173-2 КУпАП.

Положеннями Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Згідно ст. 3 Закону дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: подружжя; колишнє подружжя; мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя); особи, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою, їхні батьки та діти; особи, які мають спільну дитину (дітей); батьки (мати, батько) і дитина (діти); та ін.

Відповідальність за змістом ч. 1 ст. 173-2 КУпАП настає за вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі його винесення.

Диспозиція ч. 1 ст. 173-2 КУпАП передбачає настання адміністративної відповідальності за вчинення насильства в сім`ї, тобто умисне вчинення будь-яких дій фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування фізичного насильства, що не завдало фізичного болю і не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.

Об`єктивну сторону цього правопорушення складають певні дії (бездіяльність), реальне настання шкідливих наслідків (реальна Ймовірність їх настання) та причинний зв`язок між ними.

Однак важливо розрізняти поняття «сварка», «конфлікт», «насильство». Системний аналіз існуючого національного та міжнародного законодавства свідчить про те, що домашнє насильство істотно відрізняться від звичайних конфліктних відносин, оскільки має певні ознаки та характеризується тим, що особа яка застосовує домашнє насильство, маючи значну перевагу в своїх можливостях, діє умисно з наміром досягти бажаного результату, який полягає у заподіянні шкоди потерпілому шляхом порушення його прав і свобод.

В той час, під конфліктом необхідно розуміти такий стан взаємовідносин, який характеризується наявністю зіткнення протилежних інтересів і поглядів, напруження і крайнє загострення суперечностей, що може призвести до активних дій, ускладнень, боротьби, що супроводжуються складними колізіями; ситуація, в якій кожна зі сторін намагається зайняти позицію несумісну з інтересами іншої сторони.

Таким чином, самі по собі, зокрема, нецензурні висловлювання під час сварки, не формують собою домашнє насильство та утворюють склад адміністративного правопорушення лише у тому випадку, коли такі спрямовані на обмеження волевиявлення особи якщо такі дії викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Суд звертає увагу, що вчинення будь-яких діянь фізичного, психологічного чи економічного характеру, повинно бути підтверджено поясненнями свідків, потерпілих або іншими доказами, визначеними у ст.ст. 269, 272 КУпАП, що є необхідним елементом складу даного правопорушення.

Отже, зі змісту статті 173-2 КУпАП вбачається, що до адміністративної відповідальності можна притягнути лише за умисно вчинене правопорушення.

Умисним є правопорушення, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Проте, обов`язковою умовою для притягнення особи до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП є вчинення не будь-яких діянь зазначених у ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, а лише тих, внаслідок яких могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.

Завдання шкоди психологічному здоров`ю потерпілого звернення за психологічною допомогою, наявність скарг психосоматичного характеру, страхи, необумовлена тривожність, відчуття безпорадності, залякування, погрози виконання певних дій потерпілою під тиском кривдника, надмірне збудження, безсоння тощо.

Отже, необхідні докази, що містять наочні ознаки існування факту завдання шкоди фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.

Виходячи зі специфіки вказаного виду адміністративного правопорушення, в даному випадку ситуації сімейного насильства, не можливо сприймати як підставу для притягнення особи до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП, лише за заявою потерпілої особи про вчинення насильства у сім`ї.

Оскільки протокол є актом обвинувачення, то він повинен містити конкретне обвинувачення, виходячи з поняття адміністративного правопорушення, відповідно до вказаних вище обов`язкових елементів складу ст. 173-2 КУпАП.

Між тим, суть обвинувачення, що висунуте працівниками поліції ОСОБА_1 та яке міститься в протоколі серії ВАД № 205315 від 30 травня 2024 рокує неконкретним, що в свою чергу, унеможливлює належний захист особи за вказаним обвинуваченням.

Так, викладена працівниками поліції суть правопорушення не містить в собі посилання на те, яка саме шкода фізичному або психічному здоров`ю була завдана чи могла бути завдана потерпілій ОСОБА_3 . діями ОСОБА_1 , що виразились у погрозах переслідування та з чого вони складались.

Діючим законодавством чітко передбачено, що посадовою особою, що складає протокол, ставиться у вину особі вчинення таких конкретних протиправних діянь, що містять в собі ознаки того чи іншого адміністративного правопорушення, що відображається у протоколі, який відповідно до ст. 251 КУпАП є одним з джерел доказів в справі про адміністративне правопорушення.

Окрім того, відповідно до норм КУпАП, справа розглядається в межах адміністративного обвинувачення, що міститься в протоколі про адміністративне правопорушення. Встановлення інших обставин правопорушення, за межами обвинувачення, порушує право на захист від конкретного адміністративного обвинувачення.

Проте, суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, не дав належної правової оцінки вказаним обставинам, зокрема в частині дотримання працівниками поліції вимог ст. 256 КУпАП під час складання протоколу щодо ОСОБА_1 .

В своїх судових рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував на те, що формулювання обвинувачення є важливою умовою справедливого та об`єктивного судового розгляду.

Зокрема, в рішенні у справі «Ващенко проти України» Європейський суд вказав, що «обвинувачення» для цілей п. 1 ст. 6 може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру (п. 51)».

В рішенні у справі «Абрамян проти Росії» Європейський Суд зробив висновок про те, що «деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення».

Таким чином, доходжу висновку про неконкретність обвинувачення особи, що призвело до порушення права на захист, що також є підставою для скасування судового рішення.

Щодо достатності доказів, долучених до матеріалів провадження органом, яким складено протокол, доходжу наступних висновків.

Так, згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАД № 205315 від 30 травня 2024 року(а.с. 1) 30 травня 2024 року близько 13 год. 35 хв. в АДРЕСА_2 , гр. ОСОБА_1 умисно висловлював погрози переслідування в сторону своєї дружини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживає в АДРЕСА_3 , чим спричинив психологічне насильство, внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода психічному здоров`ю, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

При цьому враховую те, що протокол про адміністративне правопорушення за своєю суттю є процесуальним документом, яким уповноважений орган засвідчує певне порушення, допущене особою, яке містить склад адміністративного правопорушення, передбаченого відповідними нормами КУпАП і який є підставою для подальшого провадження у справі. Зважаючи на викладене та враховуючи позицію Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо протоколу про адміністративне правопорушення, висловлену в рішенні по справі «Карелін проти Російської Федерації», а тому доходжу до висновку, що протокол не може бути самостійним та достатнім доказом у справі про адміністративне правопорушення.

Як вбачається із протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 30 травня 2024 року(а.с. 2) ОСОБА_3 повідомила, що 30 травня 2024 року близько 11 год. 30 хв. в с. Малий Гвіздець батьки її колишнього чоловіка, з якими розводиться, не дають забрати дитину, яка на той момент знаходилась в них, після чого зателефонували до її чоловіка. Під час спілкування з її чоловіком, ОСОБА_1 , він погрожував переслідуванням та чинив моральний тиск на неї, здійснював психологічний тиск на дитину.

Відповідно до письмових пояснень від 30 травня 2024 року(а.с. 3) ОСОБА_3 того дня приїхала до батьків свого чоловіка щоб забрати свою дитину до себе, оскільки подала на розлучення. Приїхавши у село. Батьки чоловіка не давали їй забрати дитину та подзвонили до чоловіка, що після приїзду кричав та здійснював моральний тиск при їхній дитині.

Вказані потерпілою обставини не викладені в фабулі обвинувачення, відповідно на думку особи, що складала протокол є недоведеними.

Таким чином доходжу висновків про те, що наявні в матеріалах справи інші докази, зокрема, письмові пояснення ОСОБА_3 є явно недостатніми для визнання винуватості ОСОБА_1 у вчиненні домашнього насильства. Будь-яких доказів щодо неправомірних дій ОСОБА_1 , що завдали шкоди психологічному здоров`ю ОСОБА_3 , матеріали справи не містять, а сам по собі факт певної конфліктної ситуації ще не свідчить про наявність у діях ОСОБА_4 складу правопорушення, передбаченого ст. 173-2 КУпАП.

Також не може бути належним та допустимим доказом вчинення ОСОБА_1 правопорушення, передбаченого ст. 173-2 КУпАП, протокол прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 30 травня 2024 року, оскільки відповідна заява подана самою потерпілою, яка є зацікавленою особою у даній справі. Крім того, протокол прийняття заяви про кримінальне правопорушення сам по собі, за відсутності прийнятого судом рішення, не є доказом вчинення будь-якого правопорушення.

Як вбачається з рішення суду першої інстанції в судовому засіданні було допитано свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які надали пояснення по справі.

Зокрема свідок ОСОБА_5 пояснила, що є матір`ю ОСОБА_1 і того дня перебувала в себе вдома разом з онуком, коли до неї додому приїхала ОСОБА_3 , яка є матір`ю дитини, погрожувала викликом працівників поліції, хотіла забрати дитину, тягнула її, однак ніяких погроз чи сварок не відбувалося.

Свідок ОСОБА_6 вказав, що є батьком ОСОБА_1 і того дня ОСОБА_3 хотіла без попередження забрати його хворого онука, однак онук казав, що не хоче нікуди йти, жодних образ в сторону ОСОБА_3 не було, ОСОБА_1 їй не погрожував та не сварився з нею;

Свідок ОСОБА_7 , яка є сестрою матері ОСОБА_1 , показала, що того дня жодних сварок не було, а ОСОБА_1 казав, що буде дізнаватися місцезнаходження дитини, бо ОСОБА_3 не повідомляє адресу, за якою регулярно перебуває з дитиною.

Суд першої інстанції вказав, що пояснення свідків у судовому засіданні не можуть свідчити про відсутність в діях ОСОБА_1 складу інкримінованого адміністративного правопорушення, окрім того, такі особи є близькими родичами (батько та матір) та родичкою (тітка) особи, що притягається до адміністративної відповідальності, а тому можуть бути зацікавлені в результаті розгляду справи, що може вплинути на їхні пояснення по суті викладених в протоколі обставин вчинення адміністративного правопорушення.

Вважаю такі висновки суду необґрунтованими, оскільки в даній ситуації відсутні будь-які дані, в тому числі показання інших осіб, які б доводили та підтверджували показання потерпілої.

Проте як вбачається з пояснень ОСОБА_1 та ОСОБА_3 і доказів, що містяться в матеріалах справи, конфлікт між ними фактично виник на ґрунті вирішення питання про розірвання їх шлюбу та встановлення місця проживання їх дитини з одним із батьків.

Матеріали справи не місять даних про розірвання шлюбу на момент складання протоколу про адміністративне правопорушення, так само як і відсутнє рішення про те з ким із батьків встановлено місце проживання дитини, тому доходжу до висновку про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 мали рівні права стосовно їх дитини.

Пояснення ОСОБА_1 та ОСОБА_3 спростовуються одне іншим, будь-яких інших доказів, які б у взаємозв`язку підтверджували пояснення будь-якої сторони, матеріали провадження не містять.

Враховуючи вище викладене вважаю, що конфлікт між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 неможливо кваліфікувати, з урахуванням наявних доказів, саме як вчинення насильства в сім`ї.

Вважаю, що матеріали справи не містять достатніх доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства щодо ОСОБА_3 .

Наведені вище обставини у своїй сукупності вказують на те, що в ході провадження у цій справі не доведено наявності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Згідно з ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

В той же час, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема по справам «Кобець проти України» від 14 лютого 2008 року, «Берктай проти Туреччини» від 08 лютого 2001 року, «Лавенте проти Латвії» від 07 листопада 2002 року неодноразово вказує, що оцінюючи докази суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Відтак, враховуючи обставини справи, а також враховуючи, що усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, обставини події, описані у протоколі про адміністративне правопорушення, не дозволяють зробити висновок про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Наведені факти, у сукупності з вищевикладеними доказами по справі, знаходяться у взаємозв`язку між собою, та поза всяким розумним сумнівом свідчать про відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 КУпАП, що є підставою для закриття провадження по справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

З урахуванням викладеного доходжу висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова судді скасуванню із закриттям провадження у справі.

Керуючись ст. 294 КУпАП,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову судді Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23 серпня 2024 року щодо ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП скасувати, провадження по справі закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя В.В. Повзло