Справа №490/5850/24
Провадження № 33/812/494/24
Категорія: ч.1 ст.130 КУпАП
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 жовтня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Базовкіної Т.М.,

із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

за участі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 та його захисника адвоката Кваши С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 адвоката Кваши Сергія Сергійовича про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови, що ухвалила суддя Центрального районного суду міста Миколаєва Подзігун Г.В. у приміщенні цього суду 02 вересня 2024 року, якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 статті 130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17000 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік,

у с т а н о в и в :

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД №415250 від 17 червня 2024 року, який був направлений на розгляд до Центрального районного суду м. Миколаєва, 17 червня 2024 року о 19 год. 00 хв. водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом Audi A4, номерний знак НОМЕР_1 , рухався у м. Миколаєві, вул. Соборна, біля буд. 12 Б з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, почервоніння очей, тремтіння пальців рук. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу за допомогою газоаналізатору Drager та у медичному закладі відмовився, чим порушив п.2.5 Правил дорожнього руху.

Дії ОСОБА_1 кваліфіковані працівником поліції за ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП) - відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження у встановленому порядку огляду на стан сп`яніння.

Постановою Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 вересня 2024 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17000 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

Не погодившись із такою постановою, 23 вересня 2024 року захисник ОСОБА_1 адвокат Кваша С.С. звернувся із апеляційною скаргою, в якій також просив про поновлення строку на апеляційне оскарження вищевказаної постанови, посилаючись в обґрунтування такого клопотання на те, що ним копія постанови була отримана 11 вересня 2024 року.

Заслухавши, захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, адвоката Квашу С.С., Андрусяка В.Г., які підтримали клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови суду, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи, які містить клопотання про поновлення строку, апеляційний суд вважає, що відсутні підстави для поновлення цього строку.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Виходячи із зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини визнає легітимними обмеженнями встановленні державами - членами Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).

Приписи КУпАП про процесуальні строки регламентують їх тривалість, порядок обчислення та наслідки закінчення цих строків.

Зокрема відповідно до положень цього кодексу строки встановлюються і поновлюються. Для правильного обчислення строку важливого значення набувають приписи правових норм, які стосуються визначення початкового моменту перебігу строку, обставин, що впливають на його перебіг, і встановлення моменту його закінчення. При визначенні початку обчислення строку важливо точно знати момент, з якого починається його перебіг.

Сам строк звернення до апеляційного суду - це проміжок часу з дня винесення судом першої інстанції постанови у справі про адміністративні правопорушення, протягом якого особа має право звернутися до суду з апеляційною скаргою.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Аналіз правил, визначених статтею 294 КУпАП, дає підстави для висновку, що перебіг строку на апеляційне оскарження постанови починається саме з дня винесення судом першої інстанції постанови.

Установлення законом процесуальних строків передбачено з метою дисциплінування учасників судочинства про адміністративні правопорушення та своєчасного виконання ними передбачених КУпАП певних процесуальних дій. Інститут строків в процесі розгляду справ про адміністративні правопорушення сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників процесу добросовісно ставитися до виконання своїх прав та обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого учасник справи може оскаржити рішення про накладення на нього адміністративного стягнення; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду в порядку апеляційного перегляду постанови суду першої інстанції, постанова набирає чинності та пред`являється державою в особі її компетентних органів до виконання. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки.

Чинні норми КУпАП стосовно права на оскарження постанови судді місцевого суду у справі про адміністративні правопорушення забезпечують за аналогією з правом на доступ до суду, закріпленим у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, законну мету і не порушують саму сутність цього права.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику ЄСПЛ як джерело права.

Так, 28 червня 2018 р. Європейський суд з прав людини ухвалив рішення у справі «Осовська та інші проти України», у якому встановив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у зв`язку з недотриманням принципу юридичної визначеності. При цьому у пунктах 26, 27 рішення суд наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права частиною спільної спадщини Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності (див. рішення у справі «Брумареску проти Румунії» пункт 61). Юридична визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішень. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного розгляду справи та її нового вирішення. Повноваження судів вищих інстанцій щодо перегляду мають здійснюватись для виправлення судових помилок та недоліків правосуддя, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен розглядатись як прихований засіб оскарження, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для повторного розгляду. Відступ від цього принципу може бути виправданим лише коли він обумовлений особливими та непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» пункт 52).

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Дія 97» проти України» від 21 жовтня 2010 року).

Хоча, перш за все, саме до повноважень національних судів належить вирішувати питання про будь-яке поновлення строку на апеляційне оскарження, такі повноваження не є необмеженими. Національні суди зобов`язані навести підстави. У кожній справі суди мають перевірити, чи можуть підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження виправдати втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує свободу розсуду судів щодо часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справах «Пономарьов проти України», пункт 41, та «Устименко проти України» пункт 47).

З аналізу практики ЄСПЛ вбачається, що поновлення строку на оскарження судового рішення може бути обґрунтованим та вважається співвідносним та виправданим стосовно неповного забезпечення принципу правової визначеності, зазвичай, якщо: 1) пропуск строку є поважний, об`єктивно незалежний від волі та поведінки скаржника, а тим більше, якщо пропуск строку стався з вини судів попередніх інстанцій, зокрема, у зв`язку з несвоєчасним врученням повного тексту судового рішення при одночасній добросовісній поведінці скаржника та вчиненні останнім усіх залежних від нього дій з метою отримання такого рішення; 2) оскарження судового рішення здійснюється не з метою перегляду остаточного рішення, а обумовлене метою виправлення судової помилки, яка має суттєве значення для захисту прав та інтересів особи або становить значний суспільний або у, виняткових випадках, державний інтерес.

Отже, відповідно до сталої практики ЄСПЛ, вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Зокрема підставою для поновлення такого строку може бути неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (див., рішення у справах «Александр Шевченко проти України», п. 27, та «Трух проти України»).

Враховуючи, що діючим законодавством початок перебігу строку на апеляційне оскарження постанови по справі про адміністративне правопорушення пов`язаний не з моментом отримання її копії, а з днем винесення постанови суду, то причина пропуску процесуального строку на оскарження судового рішення, на які посилається захисник Кваша С.С., - отримання копії оскаржуваної постанови судді 11 вересня 2024 року, сама по собі не може розцінюватись судом апеляційної інстанції як поважна, оскільки встановлені у даній справі обставини не є такими, що об`єктивно свідчать про пропуск цього строку з поважної причини.

Постанова судді першої інстанції відносно ОСОБА_1 була винесена судом 02 вересня 2024 року, відповідно, останнім днем для подання апеляційної скарги було 11 вересня 2024 року.

Згідно відомостей, що містить конверт, у якому було надіслано апеляційну скаргу на вищевказану постанову, її було подано захисником адвокатом Квашею С.С. до Центрального районного суду м. Миколаєва засобами поштового зв`язку 23 вересня 2024 року, тобто з пропуском строку на її подачу.

Відповідно до вимог частини 1 статті 285 КУпАП копія постанови протягом трьох днів вручається або висилається особі, щодо якої її винесено.

Відповідно до супровідного листа (а.с.26) копія постанови суду була направлена ОСОБА_1 04 вересня 2024 року.

З матеріалів справи про адміністративне правопорушення вбачається, що 02 вересня 2024 року у судовому засіданні під час проголошення постанови Центрального районного суду м. Миколаєва ОСОБА_1 та його захисник Кваша С.С. були присутніми. 04 вересня 2024 р. судом першої інстанції направлялася копії оскаржуваної постанови ОСОБА_1 , проте відомості про її отриманні останнім матеріали справи не містять. Натомість, на довідковому листі справи міститься відмітка про отримання копії постанови захисником ОСОБА_2 11 вересня 2024 р., що підтверджує викладене в клопотанні про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції. Проте апеляційна скарга була подана захисником ОСОБА_2 лише 23 вересня 2024 року, на 22 день після її прийняття та на 13 день з дня отримання її копії захисником, тобто із пропуском встановленого законом на оскарження постанови суду строку.

Апеляційний суд звертає увагу, що положеннями КУпАП (стаття 294) строк на апеляційне оскарження постанови суду розраховується саме від дня її прийняття, а не від дня її отримання. Тому обставини щодо дня отримання (вручення) копії постанови особою, якої вона стосується, можуть бути враховані судом при вирішенні питання про поновлення строку на оскарження постанови за умови, що ці обставини вплинули на об`єктивну можливість подання апеляційної скарги у передбачений законом строк.

Враховуючи викладене, суд приходить до переконання, що захисником ОСОБА_2 не надано апеляційному суду доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції, оскільки він та ОСОБА_1 були присутніми у судовому засіданні під час її проголошення. Крім того, копію оскаржуваної постанови було отримано ОСОБА_2 в останній день строку, визначеного законодавством для її оскарження, будь-яких інших обставин, які підтверджували б наявність об`єктивних, непереборних обставин, що перешкоджали ОСОБА_1 та його захиснику Кваші С.С. подати апеляційну скаргу раніше за 23 вересня 2024 року, без зайвого зволікання, в обґрунтування клопотання про поновлення строку на оскарження постанови не наведено.

За таких обставин суд вважає, що строк на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції апелянтом був пропущений без поважних причин та не підлягає поновленню, оскілки таке призведе до порушення принципу res judicata без достатніх на це підстав.

Керуючись статтею 294 КУпАП, суд

п о с т а н о в и в :

Відмовити захиснику особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 адвокату Кваші Сергію Сергійовичу в поновленні строку на апеляційне оскарження постанови Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 вересня 2024 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 статті 130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17 000 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

Апеляційну скаргу разом з додатками повернути особі, яка її подала.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя Миколаївського

апеляційного суду Т.М.Базовкіна