Справа № 408/1549/21-п
Провадження № 3-в/0186/4/24
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2024 року м. Шахтарське.

Першотравенський міський суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Кривошеї С.С.

секретар - Кравченко А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні подання в. о. начальника сектору №12 філії Державної установи «Центру пробації» в Миколаївській, Донецькій, Луганській та Херсонській областях Сатилової Г.О. про звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання судового рішення відносно:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_1 ,

ВСТАНОВИЛА:

До Першотравенського міського суду Дніпропетровської області надійшло подання в. о. начальника сектору №12 філії Державної установи «Центру пробації» в Миколаївській, Донецькій, Луганській та Херсонській областях Сатилової Г.О. про звільнення ОСОБА_1 від відбування адміністративного покарання у виді громадських робіт у зв`язку із закінченням строку давності виконання судового рішення.

Подання мотивоване тим, що 09.02.2022 р. на виконання до уповноваженого органу з питань пробації надійшла постанова Біловодського районного суду Луганської області від 28 січня 2022 року про накладення на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адміністративного стягнення у виді 40 годин громадських робіт за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП.

Вказана постанова набрала законної сили 08 лютого 2022 року.

З метою роз`яснення порядку та умов виконання стягнення на адресу проживання порушника спрямовувались виклики.

24 лютого 2022 року на території України російською федерацією було розпочато бойові дії, територія смт. Біловодськ Луганської області була окупована.

Станом на теперішній час постанова відносно ОСОБА_1 не виконана, зв`язок з порушником відсутній. Видати направлення для відпрацювання 40 годин громадських робіт порушником неможливо.

З метою встановлення місцезнаходження порушника ОСОБА_1 Сектором № 12 було спрямовано запити до ГУНП в Луганській області, Національної сервісної служби України, Відділу ДРАЦС в Луганській області, ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно відповіді ГУНП в Луганській області перевірити факт проживання порушника ОСОБА_1 за адресою в смт. Біловодськ Старобільського р-ну Луганської області не виявляється можливим, у зв`язку з тимчасовою окупацією вказаного населеного пункту.

За результатами перевірки за обліками інформаційно-комунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України» інформації щодо можливого виїзду ОСОБА_1 з тимчасово окупованої території отримано не було.

Згідно відповіді з Нацсоцслужби інформація щодо ОСОБА_1 в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб відсутня.

Згідно відповіді з відділу ДРАЦС в Луганській області інформація про смерть ОСОБА_1 в базі даних відсутня.

Вжитими заходами місцезнаходження ОСОБА_1 не встановлено.

Неможливість викликати порушника ОСОБА_1 та видати направлення на відпрацювання громадських робіт унеможливлює виконання постанови суду.

У зв`язку з викладеним, в.о. начальника сектору № 12 філії ДУ «Центр пробації» в Миколаївській, Донецькій, Луганській та Херсонській областях ОСОБА_2 просить суд вирішити питання про звільнення ОСОБА_1 від відбування адміністративного стягнення у виді 40 годин громадських робіт, накладеного постановою Біловодського районного суду Луганської області від 28 січня 2022 року, у зв`язку із закінченням строку давності виконання судового рішення, застосувавши до цих правовідносин аналогію закону, а саме норми ст. 80 КК України, яка передбачає звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку (особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки, зокрема, два роки у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі).

В.о. начальника сектору № 12 філії ДУ «Центр пробації» в Миколаївській, Донецькій, Луганській та Херсонській областях ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд подання без її участі, подання підтримує в повному обсязі.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду подання повідомлений належним чином, про причини неявки суд не сповістив.

Дослідивши матеріали подання суд встановив наступне.

Згідно копії постанови Біловодського районного суду Луганської області від 28 січня 2022 року ОСОБА_1 визнаний винним у скоєнні адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.173-2 КУпАП, та на нього накладено адміністративне стягнення у виді 40 (сорока) годин громадських робіт.

Відповідно до листа ГУНП в Луганській області № 1697/111/21-2024 від 11 липня 2024 року, з огляду на те, що смт. Біловодськ Старобільського району Луганської області є тимчасово окупованою територією, перевірити факт проживання ОСОБА_1 за місцем реєстрації не виявляється можливим.

Згідно листа Мінсоцполітики № 15418/0/2-24/3 від 27 червня 2024 року інформація про ОСОБА_1 в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб відсутня.

Відповідно до листа Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України № 32712/30719-23-24/15.1 від 02 липня 2024 року актовий запис про смерть ОСОБА_1 у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян відсутній.

За результатами дослідження матеріалів справи суд дійшов таких висновків.

Згідно ст. 304 КУпАП питання, зв`язані з виконанням постанови про накладення адміністративного стягнення, вирішуються органом (посадовою особою), який виніс постанову.

Тобто, норми цієї статті КУпАП стосуються інших питань про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні постанови, та які не регламентовані іншими статтями КУпАП.

До кола окреслених питань, на переконання суду, відноситься і питання, порушене у поданні уповноваженого органу з питань пробації.

Відповідно, надаючи оцінку цим обставинам, суддя зазначає наступне.

Згідно ст. 303 КУпАП не підлягає виконанню постанова про накладення адміністративного стягнення, якщо її не було звернуто до виконання протягом трьох місяців з дня винесення.

Таким чином, КУпАП не містить прямих положень, які б дозволяли суду звільнити від відбування покарання особу у зв`язку із закінченням строків давності виконання цієї постанови.

За цих обставин, з першого погляду, суд мав би відмовити у задоволені подання, оскільки у цій справі строк звернення вказаного судового рішення відбувся у вказаний термін.

Однак, у цьому контексті буде слушним зауважити, що правові системи мають містити правові запобіжники, які б були спрямовані та допомагали б судам уникнути несправедливості, яка може виникнути при застосуванні правової норми суворо в кожному випадку, незалежно від того, наскільки незвичними є обставини тієї чи іншої справи, адже природа справедливості полягає у виправленні закону, коли він є дефектним.

Відповідно до ст.ст. 1, 8 Основного Закону Україна є правовою державою, де визнається і діє принцип верховенства права. Згідно з положеннями ст. 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя керується верховенством права.

Згідно підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року у справі № 23-рп/2010 адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

Європейський суд з прав людини, надаючи автономного значення поняттям, які застосовуються в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, часто розцінює справи про адміністративні правопорушення саме як «кримінальні» в розумінні норм Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України»), оскільки для застосування Конвенції в аспекті розуміння поняття «кримінальне звинувачення» достатньо, щоб правопорушення за своїм характером вважалось «кримінальним» згідно з Конвенцією або щоб за вчинене правопорушення до особи було застосовано покарання, яке за своїм характером і ступенем суворості належало в цілому до «кримінальної» сфери.

Згідно ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до ст. 11 КК кримінальним правопорушенням є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом кримінального правопорушення.

Відмінність адміністративного правопорушення від кримінального полягає, насамперед, у тому, що воно є менш суспільно небезпечним (абзац третій підпункту 3.6 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2011 року № 10-рп/2011).

Отже, адміністративні правопорушення, визначені ст.9 КУпАП, є менш суспільно небезпечними, ніж кримінальні правопорушення, передбачені ст. 11 КК, однак в аспекті розуміння поняття «кримінальне звинувачення» достатньо, щоб такі адміністративні правопорушення за своїм характером вважались «кримінальними» згідно з Конвенцією.

Таким чином, враховуючи наведене, неможливо не звернути увагу на те, що у той час як КУпАП, встановлюючи відповідальність за менш тяжкі діяння, ніж кримінальні правопорушення, в реальності передбачає невизначений строк давності виконання того чи іншого судового рішення, що є більш суворим заходом/наслідком, на відміну від строків, встановлених Кримінальним кодексом України, адже останній у статті 80 передбачає, що особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки: два роки - у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі.

Це вказує на те, що особи, які притягуються до адміністративної відповідальності, знаходяться в явно невигідній правовій ситуації у порівнянні з тими, хто вчинив більш тяжке правопорушення (кримінальний проступок чи злочин), в питанні давності виконання постанов про накладення адміністративних стягнень та обвинувальних вироків.

У рішенні № 15-рп/2004 від 2 листопада 2004 року Конституційний суд України вказав, що верховенство права це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті, перед усім, ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.

Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи.

Справедливість як одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. У сфері реалізації права справедливим застосуванням норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість.

Закон не може ставити в більш несприятливе становище винних осіб, які вчинили адміністративне правопорушення, порівняно з винними особами, які вчинили більш тяжкі кримінальні правопорушення. Це є порушенням конституційних положень щодо рівності громадян перед законом.

Для прикладу, Конституційний Суд України вважає, що відповідно до принципу верховенства права затримання без вмотивованого рішення суду в адміністративному процесі не може тривати довше, ніж затримання в кримінальному процесі.

Таким чином, системний аналіз положень статей 8 та 29 Конституції України дає підстави вважати, що конституційна вимога, яка міститься в частині третій статті 29 Основного Закону України щодо максимально можливого часу обмеження свободи особи без вмотивованого рішення суду в кримінальному процесі, повинна враховуватися при визначенні максимально можливого часу такого обмеження в адміністративному процесі (абзаци четвертий, п`ятий підпункту 3.6 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2011 року № 10-рп/2011).

Отже, конкретні санкції за адміністративні правопорушення мають бути справедливими та відповідати принципові домірності з урахуванням їх виправданості та потреби для досягнення легітимної мети, беручи до уваги вимоги адекватності наслідків, які спричинені такими санкціями (у тому числі для особи, до якої вони застосовуються), тій шкоді, що настає в результаті адміністративного правопорушення (абзац четвертий пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 21 липня 2021 року № 3-р(II)/2021).

Повертаючись до обставин цієї справи, суд не може не відзначити, що в даному випадку має місце ситуація, яка цілком аналогічна тій, що була розглянута КС України та ВС у вказаних справах, відповідно тотожними є висновки щодо того, що:

1) строки в адміністративному процесі щодо правових питань не можуть тривати довше, ніж строки, вказані щодо цих дій, в кримінальному процесі;

2) закон не може ставити в більш несприятливе становище винних осіб, які вчинили адміністративний проступок, порівняно з винними особами, які вчинили кримінальне правопорушення. Це є порушенням конституційних положень щодо рівності громадян перед законом;

3) строк виконання постанови у порядку КУпАП не може бути необмежений та перевищувати строк, встановлений в п. 1 ч. 1 ст. 80 КК для виконання вироків.

З урахуванням наведеного, суд вважає за доцільне, у розрізі вказаних норм КУпАП, у їх системному зв`язку з нормами Конституції України та практикою ЄСПЛ, на засадах верховенства права, констатувати можливість припинення виконання постанов, ухвалених в порядку КУпАП, за давністю виконання при недотриманні розумних строків такого виконання, яким є строк визначений п. 1 ч. 1 ст. 80 КК України.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08 червня 2022 року у справі № 2-591/11 вказала, що інститут аналогії закону і аналогії права первісно був доктринально обґрунтований і застосовувався судами задовго до часткового відображення цього інституту в законодавстві.

Необхідність інституту аналогії (аналогії закону та аналогії права) випливає з того, що закон призначений для його застосування в невизначеному майбутньому, але законодавець, встановлюючи регулювання, не може охопити всі життєві ситуації, які можуть виникнути.

Крім того, життя перебуває у постійному русі, змінюється і розвивається, внаслідок чого виникають нові життєві ситуації, які законодавець не міг передбачити під час ухвалення закону.

Суд застосовує аналогію закону і аналогію права тоді, коли на переконання суду певні відносини мають бути врегульовані, але законодавство такого регулювання не містить, внаслідок чого наявна прогалина в законодавчому регулюванні.

Зазначені висновки стосуються як матеріального, так і процесуального права.

Тому відсутність у процесуальних кодексах положень про процесуальну аналогію не є перешкодою для застосування такої аналогії.

У даній ситуації інститут аналогії в частині застосування положень ст. 80 КК є доречним та слушним, оскільки КУпАП не регулює вказане питання, хоча ці відносини мали б бути врегульовані в цьому Кодексі.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 80 КК України особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки: два роки - у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі.

У даному випадку йдеться про покарання менш суворе, ніж обмеження волі.

Правопорушення, у якому було визнано винуватим порушника, у цьому випадку, з огляду на характер вчиненого діяння, не може, на думку суду, містити більший строк давності виконання, ніж за вчинення особою злочину невеликої тяжкості, тобто понад 2 роки.

Постанова про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 не була виконана до цього часу лише через неспроможність органів державної влади забезпечити таке виконання.

Судом не було встановлено з боку особи факту ухилення від відбування покарання за ці роки.

Відповідно, покладати на громадянина тягар відповідальності за неспроможність органу державної влади виконати покладені на них обов`язки є явно надмірним тягарем.

Як наслідок, є підстави для вирішення у порядку ст. 304 КУпАП питань, зв`язаних з виконанням постанови про накладення адміністративного стягнення, шляхом звільнення особи від відбування стягнення у виді громадських робіт, у зв`язку із закінченням строків давності виконання, визначених п. 1 ч. 1 ст. 80 КК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 283, 284, 285, 287, 304 КУпАП,- суддя

ПОСТАНОВИЛА:

Подання в.о. начальника сектору № 12 філії ДУ «Центр пробації» в Миколаївській, Донецькій, Луганській та Херсонській областях ОСОБА_2 про вирішення питання про звільнення ОСОБА_1 від відбування адміністративного стягнення у виді 40 годин громадських робіт - задовольнити.

Припинити виконання постанови Біловодського районного суду Луганської області від 28 січня 2022 року у справі про адміністративні правопорушення, передбачені ч.1 ст.173-2 КУпАП, звільнивши ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування адміністративного стягнення у виді 40 годин громадських робіт у зв`язку із закінченням строку давності виконання судового рішення.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом 10 днів з дня її ухвалення.

Суддя: С.С. Кривошея