Справа № 462/4472/24 Головуючий у 1 інстанції: Кирилюк А.І.
Провадження № 33/811/1200/24 Доповідач: Гончарук Л. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі: судді Гончарук Л.Я., з участю особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , захисника адвоката Яковенка Сергія Михайловича, розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника особи, яку притягнуто до адміністративної ОСОБА_1 адвоката Яковенка Сергія Михайловича на постанову судді Залізничного районного суду м. Львова від 22 липня 2024 року,

встановив:

цією постановою визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185-10 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та обрано йому адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) грн 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь держави 605 (шістсот п`ять) грн 60 коп. судового збору.

Відповідно до постанови, встановлено, що ОСОБА_1 29.05.2024 року о 21 год 30 хв в пункті контролю для залізничного сполучення «Львів» на території Залізничного району міста Львова в ході оформлення потяга № 715 «Київ-Львів-Перемишль» після неодноразово повторної законної вимоги (3 рази) військовослужбовця ДПСУ не виконав законні вимоги, а саме на вимогу залишити потяг № 715 у зв`язку із відсутністю підстав для виїзду за кордон на період дії воєнного стану на території України, неодноразово відмовлявся покинути зону прикордонного контролю, чинив фізичний супротив, не реагував на законні вимоги військовослужбовця Державної прикордонної служби України, внаслідок чого був затриманий прикордонним нарядом «Старший прикордонних нарядів у пункті пропуску» від відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип А) НОМЕР_1 прикордонного загону.

Своїми діями громадянин ОСОБА_1 вчинив злісну непокору законній вимозі військовослужбовця Державної прикордонної служби України під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних з охороною державного кордону України.

На вказану постанову захисник особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 адвокат Яковенко С.М. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову судді та закрити провадження в справі на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185-10 КУпАП.

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що постанова суду незаконна, прийнята без повного та всебічного з`ясування обставин по справі.

Звертає увагу на те, що судом першої інстанції не було забезпечено належного повідомлення сторін про місце і час розгляду справи.

Зазначає, що під час розгляду не було надано можливості сторін захисту ознайомитись із долученими доказами та висловити щодо них думку.

Вказує, що судом першої інстанції не було досліджено, чи вручали ОСОБА_1 рішення про відмову у перетинанні кордону, а також не було з`ясовано законність вимог представників ДПСУ.

Крім цього, не було забезпечено права на правову допомогу, про що додатково у протоколі про адміністративне правопорушення зазначав сам ОСОБА_1 .

У поданих додаткових поясненнях захисник Яковенко С.М. вказав, що ОСОБА_1 звернувся з позовом про визнання протиправним та скасування рішення про відмову в перетинанні державного кордону України, складеного 29.05.2024 інспектором прикордонної служби ОСОБА_2 . Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 04 липня 2024 року за позовом ОСОБА_1 відкрито спрощене позовне провадження.

Зазначає, що ОСОБА_1 звертався зі скаргою до Личаківського районного суду м. Львова на невнесення відомостей до ЄРДР з приводу протиправності дій працівників прикордонної служби відносно нього і його доньки в ніч на 30.05.2024. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 30.07.2024, ТУ ДБР зобов`язано внести відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 .

Заслухавши виступ захисника адвоката Яковенко С.М., пояснення особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що така не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з ст. 245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності із законом.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Зі змісту ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Статтею 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, а також іншими документами.

При цьому, з урахуванням вимог ст. 252 КУпАП, докази повинні оцінюватися за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності.

Відповідно до ч. 2 ст. 251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 185-10 КУпАП, встановлено відповідальність за злісну непокору законному розпорядженню чи вимозі військовослужбовця або працівника Державної прикордонної служби України під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних з охороною державного кордону, суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні чи здійсненням прикордонного контролю в пунктах пропуску (пунктах контролю) через державний кордон України або контрольних пунктах в`їзду-виїзду, або члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону, який бере участь в охороні державного кордону України.

Об`єктивними ознаками складу зазначеного адміністративного правопорушення полягає у вчиненні такого діяння: відкритої відмови виконати законне розпорядження чи вимогу, військовослужбовця або працівника Державної прикордонної служби України під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних з охороною державного кордону чи суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні або члена громадського формування: а охорони громадського порядку і державного кордону, який бере участь в охороні державного кордону України а так само іншого умисного невиконання зазначених розпоряджень та вимог. Розпорядження та вимоги, які зазначені у диспозиції статті мають бути законними, тобто походити від правомочних осіб та знаходитися у межах їхньої компетенції. Права органів, підрозділів, військовослужбовців та працівників Державної прикордонної служби України викладено у ст. 20 Закону України «Про Державну, прикордонну службу України».

Злісною непокорою є відмова від виконання наполегливих, неодноразово повторених законних вимог чи розпоряджень працівника прикордонної державної служби при виконанні ним службових обов`язків.

У відповідності до ст. 34 Закону України «Про Державну прикордонну службу України», відповідальність за неправомірні дії, що перешкоджають реалізації повноважень Державної прикордонної служби України - непокора або опір законним вимогам військовослужбовців та працівників Державної прикордонної служби України, неправомірне втручання в їх законну діяльність тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 11.10.2011 №10-рп/2011 надав тлумачення визначенню непокори: «Слово «непокора» означає відмову від виконання або ігнорування виконання певної вимоги».

Апеляційний суду вважає, що суд першої інстанції, при розгляді даної справи, дотримався зазначених вимог закону, повно й всебічно з`ясував усі обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185-10 КУпАП, є обґрунтованим і відповідає фактичним обставинам справи.

Такий висновок підтверджується сукупністю зібраних і перевірених у судовому засіданні доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку і навів у постанові, а саме: даними протоколу про адміністративне правопорушення серії ЗхРУ № 283199 від 29.05.2024 (а.с.3); протоколом про адміністративне затримання від 29.05.2024 (а.с.1); відеоматеріалами (а.с.10); рапортами інспекторів прикордонної служби від 30.05.2024 (а.с.4,5,6); довідкою за результатами перевірки підсистеми «Ризик»(а.с.8); письмовими поясненнями ОСОБА_1 від 29.05.2024 (а.с.9); копією рішення про відмову в перетинанні державного кордону України від 29.05.2024 (а.с.10) та іншими матеріалами справи, які знаходяться у об`єктивному взаємозв`язку між собою.

Як встановлено, 29.05.2024 було прийнято рішення про відмову в перетинанні державного кордону України, про що було повідомлено ОСОБА_1 , копію такого було вручено останньому, що підтверджується його підписом.

Оскільки ОСОБА_1 після неодноразово повторної законної вимоги (3 рази) військовослужбовця ДПСУ не виконав законні вимоги, а саме на вимогу залишити потяг № 715 у зв`язку із відсутністю підстав для виїзду за кордон на період дії воєнного стану на території України, неодноразово відмовлявся покинути зону прикордонного контролю, чинив фізичний супротив, не реагував на законні вимоги військовослужбовця Державної прикордонної служби України, внаслідок чого був затриманий прикордонним нарядом «Старший прикордонних нарядів у пункті пропуску» від відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип А) НОМЕР_1 прикордонного загону.

Дії ОСОБА_1 вірно кваліфіковано за ч. 1 ст. 185-10 КУпАП, а висновок суду першої інстанції, про те, що своїми діями громадянин ОСОБА_1 вчинив злісну непокору законній вимозі військовослужбовця Державної прикордонної служби України під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних з охороною державного кордону України, жодним чином не спростовано.

Тому, підстав для скасування постанови суду, про що порушується питання в апеляційній скарзі, не встановлено.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що сукупністю наявних доказів доведена відмова ОСОБА_1 від виконання наполегливих, неодноразово повторних законних вимог чи розпоряджень військовослужбовця Державної прикордонної служби України під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних з охороною державного кордону, суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні чи здійсненням прикордонного контролю в пунктах пропуску (пунктах контролю) через державний кордон України.

Жодних належних та допустимих доказів, які б викликали сумніви в об`єктивності вищевказаних матеріалів, їх фальсифікації, стороною захисту не надано, не здобуто таких і в процесі апеляційного розгляду.

Твердження апелянта, що постанова про притягення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності винесена без врахування принципів всебічності, законності та повноти розгляду справи, оскільки не було досліджено в повному обсязі доводи та докази сторони захисту, що підтверджують відсутність в діях ОСОБА_1 , складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185-10 КУпАП, апеляційний суд оцінює критично, оскільки зазначені аргументи мають формальний характер та спрямовані на ухилення від адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за вчинене адміністративне правопорушення.

В апеляційній скарзі не наведено доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

Оцінка доказів, відповідно до ст. 252 КУпАП, відбувається за внутрішнім переконанням особи, що приймає рішення, та ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному досліджені всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю, а жодний доказ не має наперед встановленої сили.

Докази, наявні в матеріалах адміністративного провадження, в повній мірі дозволяють встановити обставини, які мають значення для розгляду даної справи щодо ОСОБА_1 , а переконливих підстав для сумнівів з приводу обставин, які наведено у письмових доказах, не встановлено.

Більш того Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32).

Неправильного застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права при розгляді справи судом першої інстанції не встановлено, як не встановлено істотних порушень законодавства, що тягнуть зміну чи скасування постанови суду першої інстанції.

Таким чином, всупереч доводам апеляційної скарги, висновки суду першої інстанції про встановлення вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185-10 КУпАП, ґрунтуються на підставі повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин справи.

Накладаючи адміністративне стягнення на ОСОБА_1 суд першої інстанції дотримався вимог ст.ст. 30, 33 КУпАП, і призначив таке в межах санкції ч. 1 ст. 185-10 КУпАП, з урахуванням даних про особу, й інших обставин справи.

Отже, доводи апеляційної скарги адвоката Яковенка С.М. є необґрунтованими, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, як безпідставну, а постанову суду першої інстанції без змін.

Всі інші обставини, на які посилається апелянт в своїй апеляційній скарзі не впливають на законність прийнятого судом першої інстанції рішення.

Обставини, які б виключали провадження в справі, відповідно до ст. 247 КУпАП, відсутні.

З огляду на викладене апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скарги і вважає, що підстав для скасування постанови судді та закриття провадження у справі немає.

Керуючись ст. 294 КУпАП, суд, -

постановив:

апеляційну скаргу захисника особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності адміністративної ОСОБА_1 адвоката Яковенка Сергія Михайловича залишити без задоволення, а постанову судді Залізничного районного суду м. Львова від 22 липня 2024 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 185-10 Кодексу України про адміністративні правопорушення без змін.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя Л.Я. Гончарук