Номер провадження: 33/813/1049/24
Головуючий у першій інстанції Коваленко В. М.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.04.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі судді Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря Малюти Ю.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Приморського районного суду м.Одеси від 27 лютого 2024 року у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП,

встановив:

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №109899, 14.05.2023 о 09 год. 10 хв. водій ОСОБА_1 за адресою: с. Киселівка, автодорога Одеса-Мелітополь-Новоазовськ М14 194км.-500м. керував транспортним засобом Деу Ланос д.н.з. НОМЕР_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан алкогольного сп`яніння зі згоди водія проводився у встановленому законодавством порядку із застосуванням спеціального технічного приладу Alkotest Drager 7510, результат - 0,41 % проміле, тест 425, дана подія фіксувалася на б/к №474923/476310, чим порушив п.2.9а ПДР України, та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП.

Постановою Приморського районного суду м.Одеси від 27 лютого 2024 року накладено на ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, у сумі 17 000 гривень в дохід держави з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік. Відповідно до Закону України «Про судовий збір» стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 605 гривень 60 копійок на користь держави.

Не погодившись з наведеною постановою суду, 14 березня 2024 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на її незаконність, просить суд поновити строк на апеляційне оскарження постанови Приморського районного суду м.Одеси від 27 лютого 2024 року, скасувати вказану постанову та провадження у справі закрити за відсутності адміністративного правопорушення.

Обґрунтовуючи поважність причини пропуску строку на апеляційне оскарження, ОСОБА_1 посилається на те, що повний текст оскаржуваної постанови суду було виготовлено лише 08.03.2024, у зв`язку із чим, він не міг реалізувати своє право на апеляційне оскарження постанови в строки, передбачені КУпАП.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції було проігноровано відсутність доказів руху транспортного засобу, оскільки на записі з боді - камер видно тільки рух патрульної машини, проте не рух транспортного засобу Деу Ланос.Перебування ОСОБА_1 на місці водія не є доказом руху на транспортному засобі. При цьому, як видно з відео разом із ОСОБА_1 також перебував ще один чоловік, проте хто з них саме керував транспортним засобом, працівники поліції не встановлювали. Не проінформували працівники поліції ОСОБА_1 і про причину зупинки транспортного засобу, водночас як видно з відео лише після того, як останній продув «Драгер», на нього було складено протокол про керування транспортним засобом без пристебнутого ременя безпеки, хоча жодних розмов про це не було.

Також в обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на те, що з урахуванням допустимої похибки під час експлуатації технічного приладу, вміст алкоголю, у повітрі, що він видихав не перевищував гранично допустиму норму, передбачену нормами міжнародного права, а тому його винуватість у порушенні п. 2.9.а ПДР є недоведеною поза розумним сумнівом.

Крім того, як зазначає скаржник записи на нагрудних камерах не є належними та допустимими доказами, оскільки в протоколі не зазначено, що відбувалась фіксація, як не зазначено, яким саме приладом.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції, призначене на 16.04.2024 та проведеному в режимі відеоконференції представник ОСОБА_1 - адвокат Дубовий І.А. підтримав клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови та доводи апеляційної скарги.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Дубового І.А., дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, перевіривши клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження та доводи наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд вважає, що підстави скасування постанови суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги відсутні, виходячи з наступного.

Так, статтею 294 КУпАП передбачено, що постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених ч.5 ст. 7 та ч.1 ст.і 287 цього Кодексу.

Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Пропущений особою строк на апеляційне оскарження поновляється судом лише за наявності належним чином мотивованого клопотання, у якому повинні бути викладені обставини, що слугували поважними причинами пропуску такого строку, а також обґрунтування того, в чому саме полягає поважність причин пропуску цього строку та яким саме чином такі обставини могли завадити особі оскаржити постанову суду в передбачений законом строк.

З матеріалів справи вбачається, що оскаржувану постанову суду було винесено та проголошено 27.02.2024, однак відомостей про направлення її копії скаржнику та його представнику та відповідно отримання ними її - матеріали справи не містять.

Разом з тим, обґрунтовуючи поважність причини пропуску строку на апеляційне оскарження, ОСОБА_1 посилається на те, що повний текст оскаржуваної постанови суду було виготовлено лише 08.03.2024, у зв`язку із чим, він не міг реалізувати своє право на апеляційне оскарження постанови в строки, передбачені КУпАП.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ОСОБА_1 був позбавлений можливості своєчасно подати апеляційну скаргу на постанову суду першої інстанції.

Отже, зазначені причини пропуску строку на апеляційне оскарження можуть бути визнані поважними, а тому клопотання про поновлення строку підлягає задоволенню.

Розглядаючи апеляційну скаргу по суті суд апеляційної інстанції дійшов таких висновків.

Частиною 7 ст.294 КУпАП, передбачено, що апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.

Згідно з ст. 245 КУпАП, провадження по справам про адміністративні правопорушення повинно бути засновано на своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванню обставин справи та вирішення її в точній відповідності з законом.

Оцінка доказів, у відповідності до ст.252 КУпАП, здійснюється за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності.

Відповідно до п.п. «а» п.2.9 Правил дорожнього руху України водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції, розглядаючи справу про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_1 додержався вимог статей 245 та 252 КУпАП та на підставі аналізу доказів, досліджених під час судового розгляду, з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, дійшов до обґрунтованих висновків про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, застосувавши до нього адміністративне стягнення, у межах санкції ч.1 ст.130 КУпАП.

Так, відповідно до ч.1 ст.130 КУпАП відповідальність за вказане адміністративне правопорушення настає у разі керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передачі керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Висновок судді про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення підтверджується зібраними по справі доказами, а саме:

- протоколом про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №109899 від 14.05.2023 (а.с.1);

- роздрукованим чеком «Alcotest Drager», відповідно до якого результат тестування на алкоголь ОСОБА_1 склав 0,41 % (а.с. 2);

- актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів (а.с. 3);

- направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 14.05.2023 (а.с. 4);

- рапортом поліцейського взводу 2 роти батальйону УПП в Херсонській області ДПП, кпралом поліції Віталія Кривошей від 14.05.2023 ( а.с. 5);

- відеозаписам події, яка сталася 14.05.2023 (а.с. 6).

Аналіз досліджених під час судового розгляду судом першої інстанції та перевірених апеляційним судом доказів у їх сукупності дає підстави зробити висновок про доведеність вини ОСОБА_1 встановленою постановою судді Приморського районного суду м.Одеси від 27 лютого 2024 рокута порушенні ним вимог п. 2.9а ПДР України, тобто вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП.

У доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на те, що судом першої інстанції було проігноровано відсутність доказів руху транспортного засобу, оскільки на записі з боді - камер видно тільки рух патрульної машини, проте не рух транспортного засобу Деу Ланос.При цьому, як зазначає скаржник перебування ОСОБА_1 на місці водія не є доказом руху на транспортному засобі. Також, як видно з відео, разом із ОСОБА_1 перебував ще один чоловік, проте хто з них саме керував транспортним засобом, працівники поліції не встановили.

Вказані доводи апелянта є необґрунтованими та безпідставними, оскільки спростовуються матеріалами справи. Так, зокрема, як встановлено судом першої інстанції та перевірено в ході апеляційного розгляду справи, з відеозапису боді-камер працівників патрульної поліції вбачається, що працівники поліції рухаються позаду транспортного засобу Деу Ланос д.н.з. НОМЕР_1 та подають звуковий сигнал. Зупинивши транспортний засіб під керуванням ОСОБА_1 , поліцейські перевіряють його документи, в цей час він сидить за кермом. При цьому, протягом усього часу спілкування з працівниками поліції ОСОБА_1 жодного разу не заперечував та не оспорював факт керування ним вказаним транспортним засобом.

Отже, з огляду на сукупність вказаних обставин, у апеляційного суду не виникає сумнівів щодо керування ОСОБА_1 транспортним засобом у вказаний час та у зазначених місцях, а позиція ОСОБА_1 спрямована на уникнення останнього від адміністративної відповідальності за допущені правопорушення.

Безпідставними є і посилання ОСОБА_1 у апеляційній скарзі про те, що працівники поліції не проінформували його про причину зупинки транспортного засобу та лише після того, як він продув «Драгер», на нього було складено протокол про керування транспортним засобом без пристебнутого ременя безпеки, хоча жодних розмов про це не було.

Так, вищевказані доводи ОСОБА_1 не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують факту керування останнього у стані алкогольного сп`яніння, посилання апелянта на те, що працівники поліції не проінформували його про причини зупинки транспортного засобу, не мають правового значення для вирішення питання про наявність чи відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП.

При цьому, апеляційний суд зауважує, що з відтвореного відеозапису подій вбачається, що одразу після зупинки ОСОБА_1 працівниками поліції, а саме через 1,5 хвилини спілкування із останнім та перевірки його документів, працівники поліції задали водію питання, чому він не користується ременем безпеки (00:01:21 уривок відеозапису), на що останній відповів, що в селі він не повинен пристебнутися ременем безпеки. Крім того, працівники поліції також запитали у водія, чому він втікав від поліції, на що останній відповів, що він завжди так їздить. Зазначене свідчить про безпідставність доводів ОСОБА_1 , про те, що його працівники поліції не проінформували при причину зупинки.

Не спростовано скаржником і того, що оскільки в протоколі не зазначено, що відбувалась фіксація та яким саме приладом, тому записи на нагрудних камерах не є належними та допустимими доказами. Так, судом встановлено, що у протоколі про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №109899 від 14.05.2023 зазначено, що обставини керування та огляд на стан алкогольного сп`яніння зафіксовано на спеціальний технічний пристрій бодікамери №474923/476310, що повністю спростовує доводи скаржника. Окрім того, відеозаписи є одними із об`єктивних доказів у справі про адміністративне правопорушення. На відео, що міститься в матеріалах справи, зафіксована подія правопорушення. Цей відеозапис суд оцінює в сукупності з іншими дослідженими судом та наведеними в даній постанові доказами, і така сукупність належних та допустимих доказів свідчить про беззаперечну доведеність вини ОСОБА_1 у скоєнні ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. Відеозапис є безперервний та відображає суть вчиненого правопорушення.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що з урахуванням допустимої похибки під час експлуатації технічного приладу, вміст алкоголю, у повітрі, що він видихав не перевищував гранично допустиму норму, передбачену нормами міжнародного права, а тому його винуватість у порушенні п. 2.9.а ПДР є недоведеною поза розумним сумнівом є також безпідставними, з огляду на наступне.

У ст. 8 Віденської Конвенції про дорожній рух від 08 листопада 1968 року, з доповненнями, внесеними Європейською угодою від 01 травня 1971 року, міститься норма про те, що у національному законодавстві повинні бути передбачені спеціальні положення, що стосуються керування транспортними засобами під дією алкоголю, а також допустимий законом рівень вмісту алкоголю у крові, а у відповідних випадках - в повітрі, що видихається, перевищення якого є не сумісним із керуванням транспортним засобом. У всіх випадках максимальний рівень вмісту алкоголю у крові у відповідності із національним законодавством не повинен перевищувати 0,50 г чистого алкоголю на літр крові чи 0,25 мг на літр повітря, що видихається.

У даному випадку вказана норма Конвенції не встановлює мінімального рівня алкоголю в крові або у повітрі, що видихається водієм, а навпаки, встановлює його максимальний рівень, за яким, на думку авторів Конвенції, настає алкогольне сп`яніння. Проте, Конвенція про дорожній рух не забороняє національним органам влади встановлювати інші показники рівня алкоголю, менші за 0,25‰ у повітрі, що видихається, що й має місце в Україні, де встановлено мінімальний показник рівня алкоголю у крові - 0,2 ‰.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляд справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29 червня 2007 року, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Отже, ОСОБА_1 , який реалізував своє право керувати транспортним засобом, тим самим погодився нести відповідальність та виконувати обов`язки згідно встановлених в Україні правових норм у сфері дорожнього руху.

Жодних інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції і були підставами для скасування постанови та закриття провадження в справі у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 , складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, при розгляді апеляційної скарги не встановлено.

Доводи апелянта мають формальний характер та спрямовані на уникнення ОСОБА_1 адміністративної відповідальності.

Таким чином, постанова судді місцевого суду відповідає вимогам Закону, істотних порушень норм матеріального чи процесуального права, які були б підставою для зміни чи скасування судового рішення не встановлено.

Враховуючи викладене, судом першої інстанції прийнято законне рішення, а підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Відповідно п.1 ч.8 ст.294 КУпАП, за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін.

Керуючись ст.ст. 7, 294 КУпАП, апеляційний суд

постановив:

Поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження постанови Приморського районного суду м.Одеси від 27 лютого 2024року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Приморського районного суду м.Одеси від 27 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя

Одеського апеляційного суду Є.С. Сєвєрова