Справа № 477/978/24
Провадження № 33/812/477/24
Категорія: ч.1 ст.130 КУпАП
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 жовтня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Базовкіної Т.М.,

із секретарем судового засідання Ковальським Є.В.,

за участі захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 адвоката Охримович Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 адвоката Охримович Лілії Сергіївни на постанову, яку ухвалила суддя Казанківського районного суду Миколаївської області Сябренко І.П. у приміщенні цього ж суду 28 серпня 2024 року, якою ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17000 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на один рік,

у с т а н о в и в :

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД №482892 від 02 серпня 2024 р. водій ОСОБА_1 02 серпня 2024 р. о 01 год. 53 хв. в смт Казанка по вул. Миру біля будинку 216, керував транспортним засобом «GEELY», державний номерний знак НОМЕР_1 , з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: різкий запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови. Від проходження медичного огляду у встановленому законодавством порядку на місці зупинки та в медичному закладі у встановленому законом порядку відмовився, чим порушив п.2.5 Правил дорожнього руху.

Дії ОСОБА_1 кваліфіковані працівником поліції за ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП) - відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження у встановленому порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння.

Вказаний протокол разом з іншими документами був скерований органами поліції на розгляд до Казанківського районного суду Миколаївської області.

В судовому засіданні в суді першої інстанції ОСОБА_1 винним себе не визнав та пояснив, що 02 серпня 2024 р. о 01 год. 53 хв. він, рухаючись на автомобілі марки «GEELY», номерний знак НОМЕР_1 , по вул. Миру в селищі Казанка Баштанського району Миколаївської області, не встигав повернутись додому до початку комендантської години, у зв`язку з чим був зупинений працівниками поліції, які запідозрили його в управлінні транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння. Зазначив, що проходити огляд на стан алкогольного сп`яніння за допомогою алкотестера «Drager» відмовився, оскільки алкогольних напоїв не вживав та не довіряв технічному засобу, за допомогою якого йому пропонували пройти огляд, але був згоден на проведення огляду в закладі охорони здоров`я, однак працівники поліції не забезпечили проходження такого огляду.

Постановою Казанківського районного суду Миколаївської області від 28 серпня 2024 р. ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн. 00 коп. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

Також стягнуто із ОСОБА_1 судовий збір в дохід держави в розмірі 605 грн. 60 коп.

Не погоджуючись із постановою суду, захисник особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 адвокат Охримович Л.С. подала апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду першої інстанції скасувати, провадження у справі закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що викладений в постанові суду першої інстанції висновок про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.130 КУпАП, не відповідає фактичним обставинам справи та не узгоджується із наявними в матеріалах справи доказами. Так, судом не взято до уваги: що поліцейськими не перевірялися зазначені у протоколі ознаки сп`яніння; що матеріали адміністративного провадження не містять доказів відсторонення ОСОБА_1 від керування автомобілем та передачі керування іншій уповноваженій особі, зокрема протокол про відсторонення складено не було, який складається незалежно від складання протоколу про вчинення адміністративного правопорушення; що рапорт працівника поліції не може слугувати однозначним доказом винуватості особи у вчиненні адміністративних правопорушень, оскільки поліцейський є зацікавленою особою; працівниками поліції не залучено свідків, в присутності яких поліцейські мали запропонувати проходження огляду на стан сп`яніння спочатку на місці за допомогою газоаналізатора, а вже у разі відмови, надати направлення на проходження огляду в медичному закладі, тільки після чого зафіксувати факт відмови від проходження медичного огляду на місці або в медичному закладі; відеозапис, долучений до матеріалів справи не є безперервним, зокрема на ньому не зафіксовано факт керування ОСОБА_1 автомобілем.

Крім того, судом не взято до уваги заперечення та пояснення самого ОСОБА_1 про те, що проходити огляд на стан алкогольного сп`яніння за допомогою алкотестера «Drager» він відмовився, оскільки алкогольних напоїв не вживав та не довіряв технічному засобу за допомогою якого йому пропонували пройти огляд, так як поліцейський самостійно відкрив упаковку з мундштуком, та не зробив контрольний перевірочний тест драгера (з метою перевірки його точності та чистоти від парів алкоголю), але був згоден на проведення огляду в закладі охорони здоров`я, однак працівники поліції не забезпечили проходження такого огляду. Суд першої інстанції не врахував, що коли наявні розбіжності щодо визначення природи (процесуальної чи матеріальної) окремого правового положення національному законодавстві та практиці ЄСПЛ, то перевага повинна надаватися тому підходу, який є більш сприятливим для особи, це випливає із принципів дії Конвенції, зокрема субсидіарності та мінімальних стандартів - держава повинна забезпечити особі мінімальний рівень захисту, гарантований Конвенцією, що не виключає встановленню ї національному законодавстві вищих стандартів прав людини.

Заслухавши захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , адвоката Охримович Л.С., яка підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги, вивчивши та дослідивши матеріали адміністративної справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Приймаючи оскаржувану постанову, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність факту вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП, оскільки він керував транспортним засобом, мав ознаки алкогольного сп`яніння та відмовився від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки та у медичному закладі.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, вважає, що він ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин адміністративної справи, а також вимогах закону.

Водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (п. 2.5 Правил дорожнього руху, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 № 1306 (далі Правила)).

Згідно із частиною 1 ст. 266 КУпАП особи, які керують транспортними засобами, морськими, річковими, малими, спортивними суднами або водними мотоциклами і щодо яких є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, підлягають відстороненню від керування цими транспортними засобами, морськими, річковими, малими, спортивними суднами або водними мотоциклами та оглядові на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.

Процедура направлення водіїв на огляд щодо встановлення стану сп`яніння і проведення такого огляду врегульовані також Порядком направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 р. № 1103 (далі Порядок), та Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, яка затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ та Міністерства охорони здоров`я від 09 листопада 2015 року № 1452/735 (далі Інструкція № 1452/735).

Невиконання вказаних вимог утворюють склад правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Так, відповідно до частини 1 статті 130 КУпАП адміністративним правопорушенням є, зокрема, відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

З оскаржуваної постанови суду вбачається, що обставини вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, судом першої інстанції встановлені правильно, такі висновки ґрунтуються на доказах, які досліджені під час судового розгляду.

Ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом (частини 1-3 статті 7 КУпАП).

Згідно із статтею 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинене правопорушення, чи винна особа у його вчиненні, чи підлягає вона відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують чи обтяжують відповідальність, чи заподіяно матеріальну шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно зі ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП, підтверджена:

- змістом протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД №482892 від 02 серпня 2024 р., із якого вбачається, що водій ОСОБА_1 02 серпня 2024 р. о 01 год. 53 хв. в смт Казанка по вул. Миру біля будинку 216 керував транспортним засобом «GEELY», державний номерний знак НОМЕР_1 , з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: різкий запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови. Від проходження медичного огляду у встановленому законодавством порядку на місці зупинки та в медичному закладі відмовився. Протокол підписаний ОСОБА_1 без зауважень та застережень;

- змістом рапорту поліцейського Кравчини О. від 02 серпня 2024 р. про обставини зупинки транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 та виявлення і фіксації правопорушення, передбаченого ст. 130 КупАП;

- змістом відеозапису з місця події з нагрудних реєстраторів працівників поліції, які досліджувались у судових засіданнях першої та апеляційної інстанцій, і якими зафіксовані усі викладені в протоколі серії ААД №482892 від 02 серпня 2024 р. обставини вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення. Так, на ньому зафіксовано, що поліцейські після зупинки транспортного засобу «GEELY», державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 роз`яснюють водієві причину зупинки - порушення обмежень з пересування у комендантську годину, при перевірці документів водія поліцейськими були виявлені ознаки алкогольного сп`яніння, після чого ОСОБА_1 неодноразово було запропоновано пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння як на місці зупинки з використанням спеціального технічного приладу Драгер, так і у закладі охорони здоров`я у м. Миколаєві, на що він відповідав «може так, може ні» та після чисельних бесід телефоном через 30 хвилин остаточно відповів «ні». Поліцейськими було попереджено останнього про наслідки відмови від проходження такого огляду.

Підстав для сумнівів у достовірності зазначених доказів судом не встановлено.

Істотних порушень вимог закону в діях поліцейських, що можуть мати наслідком недопустимість зібраних доказів, судом також не встановлено.

Враховуючи, що ОСОБА_1 відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння як поліцейськими на місці зупинки, так і у закладі охорони здоров`я, що підтверджено фіксацією технічними засобами відеозапису, суд, оцінивши та проаналізувавши наявні у справі докази в їх сукупності та взаємозв`язку, обґрунтовано вважав доведеним факт вчинення ним правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП України.

Оцінивши досліджені докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи, суддя першої інстанції дійшов висновку, що особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , дійсно керував транспортним засобом за обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення серії ААД №482892, та відмовилася від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами в їх сукупності. Також суд надав оцінку запереченням ОСОБА_1 , відхиливши їх.

Апеляційний суд також не приймає аргументи апеляційної скарги як безпідставні.

Щодо доводів апелянта про те, що не зрозуміло, яким чином поліцейським встановлені ознаки алкогольного сп`яніння, які не перевірялись.

Апеляційний суд виходить з того, що відповідно до положень Інструкції № 1452/735 та Порядку, саме на працівників поліції покладається обов`язок виявлення та встановлення ознак сп`яніння (алкогольного, наркотичного або іншого) у водіїв транспортних засобів (Розділ І Інструкції), при цьому особливих вимог до додаткової освіти для поліцейського або спеціальних процедур та спеціального порядку виявлення таких ознак відповідні норми правових актів не містять, як і вимог про надання доказів виявлених поліцейським ознак сп`яніння.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що працівники поліції не відсторонили ОСОБА_1 від керування транспортним засобом, не заслуговують на увагу, оскільки цей факт не спростовує доведеність вчинення особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Щодо посилань апелянта на порушення порядку огляду водія на стан сп`яніння через незабезпечення участі в огляді свідків при відмові водія від проходження огляду та при складанні протоколу про адміністративне правопорушення.

Оскільки з 17 березня 2021року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення відповідальності за окремі правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху» №1231-IX від 16 лютого 2021 року, яким частина 2 статті 266 КУпАП викладена у новій редакції, згідно якої на день вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення передбачалося проведення поліцейським огляду водія на стан сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів із застосуванням технічних засобів відеозапису і тільки у разі неможливості застосування таких засобів закон вимагає проведення огляду у присутності двох свідків, враховуючи, що огляд ОСОБА_1 проводився з використанням спеціальних технічних засобів відеозапису, то участь свідків не була обов`язковою.

За такого огляд ОСОБА_1 був проведений у відповідності до приписів частини 2 статті 266 КУпАП.

При цьому вказана норма закону не розділяє порядок фіксації проведення огляду на стан сп`яніння та відмови від проведення такого огляду.

За такого незалучення свідків при огляді водія ОСОБА_1 не потягло незаконність складеного відносно нього протоколу про адміністративне правопорушення.

Щодо посилань апелянта на неналежність як доказу долучених до справи відеозапису на нагрудну камеру поліцейського через те, що запис не є безперервним та не є якисним.

Так, долучені до протоколу відеозаписи відображають перебіг події оформлення адміністративних матеріалів 02 серпня 2024 р. стосовно ОСОБА_1 , містить достовірні відомості про дії водія ОСОБА_1 та працівників поліції на момент зупинки транспортного засобу, що має істотне значення для правильного вирішення даної справи, цей відеозапис є допустимим доказом згідно положень ст. 251 КУпАП та містить інформацію, що є достатньою для того, щоб зробити висновок про те, що в діях ОСОБА_1 є склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Також слід зауважити, що фіксація правопорушення була здійснена працівниками поліції технічними засобами відеофіксації відповідно до вимог ч. 2 ст. 266 КУпАП, а сам відеозапис, який приєднаний до протоколу про адміністративне правопорушення у справі, сумнівів щодо його достовірності та допустимості не викликає, оскільки не містить ознак фальсифікації та фабрикації, тому відеозапис є належним та допустимим доказом у справі. До того ж ОСОБА_1 в суді першої інстанції не заперечував, що на долученому поліцейським до матеріалів справи відеозапису зафіксовані саме події за його участі, які мали місце 02 серпня 2024 року.

Щодо заперечення в апеляційній скарзі факту керування транспортним засобом.

Як роз`яснено у постанові Пленуму Верховного Суду України №14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», з наступними змінами, керування транспортним засобом слід розуміти як виконання функцій водія під час руху такого засобу або інструктора-водія під час навчання учнів-водіїв, незалежно від того, керує особа транспортним засобом, який рухається своїм ходом чи за допомогою буксирування.

До протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД №482892 від 02 серпня 2024 р. долучено жорсткий диск з відеозаписом подій 02 серпня 2024 р., який здійснений на нагрудну камеру поліцейського.

Так, з початку відеозапису вбачається, що поліцейський підходить до зупиненого автомобілю, за кремом якого перебуває ОСОБА_1 , який на вимогу поліцейського надає документи, що посвідчують особу. Також ОСОБА_1 пояснює, що нічого не порушив. Поліцейський декілька разів пояснює йому причини зупинки транспортного засобу пересування під час комендантської години та пропонує пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння.

ОСОБА_1 весь час відеозапису не висловлює заперечень щодо звернення працівника поліції до нього як до водія транспортного засобу, факту керування ним транспортним засобом, тобто вчиняє дії, які притаманні особі, яка керує транспортом та несе за це відповідальність. Відсутні будь-які заперечення і в протоколі про адміністративне правопорушення, який ним підписаний.

Також в суді першої інстанції ОСОБА_1 пояснив, що 02 серпня 2024 року рухався на автомобілі під час комендантської години у селищі Казанка та його зупинили поліцейські.

Апеляційний суд зауважує, що відеозйомка факту керування транспортним засобом особою безпосередньо перед зупинкою та вимогою працівника поліції пройти огляд на стан сп`яніння не є обов`язковим, а доведеність цих обставин встановлюється на підставі аналізу всіх доказів у їх сукупності.

Отже, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про доведеність наявними у справі доказами факту керування ОСОБА_1 транспортним засобом «GEELY», державний номерний знак НОМЕР_1 , 02 серпня 2024 року за обставин, зазначених у протоколі серії ААД №482892.

Посилання у скарзі на те, що ОСОБА_1 транспортним засобом не керував, спростовується вищеназваними доказами, а тому є непереконливим, і сприймається судом як намагання уникнути відповідальність.

Щодо доводів апелянта про те, що ОСОБА_1 відмовився від огляду на стан алкогольного сп`яніння поліцейським через порушення останнім процедури поводження з приладом Драгер, але бажав пройти огляд у закладі охорони здоров`я, що не було забезпечено поліцейськими, то таке не відповідає фактичним обставинам, зафіксованим відеозаписом.

Так, згідно вказаного відеозапису ОСОБА_1 не неодноразові вимоги працівника поліції пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу за допомогою газоаналізатору або у закладі охорони здоров`я спочатку відповідав «може так, може ні», «можливо», згодом погодився пройти огляд у медичному закладі, але не вчинив жодних дій, необхідних для цього, а саме не сів до поліцейського автомобілю, що пропонував декілька разів поліцейський, а весь час розмовляв телефоном. Наприкінці відеозапису на вимогу поліцейського пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки або у закладі охорони здоров`я ОСОБА_1 однозначно відповів «ні» та підтвердив відмову після роз`яснення поліцейським наслідків відмови від огляду на стан сп`яніння.

За такого суддя суду першої інстанції обґрунтовано зробив висновок про доведеність факту відмови водія ОСОБА_1 від огляду на стан алкогольного сп`яніння, тобто про вчинення ним правопорушення, відповідльність за яке передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що у рішенні по справі «О`Галлоран та Франціє проти Сполученого Королівства» від 29 червня 2007 року Європейський суд з прав людини постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Апеляційний суд наголошує, що користування джерелом підвищеної небезпеки покладає на водія транспортного засобу певні додаткові обов`язки, які пов`язані із необхідністю забезпечення безпечного використання транспортних засобів і таке обмеження прав конкретної особи повністю відповідає інтересам суспільства щодо забезпечення безпеки дорожнього руху.

Апеляційний суд вважає, що у справі, яка переглядається, дотримано судом стандарт доведення висунутого ОСОБА_1 обвинувачення у скоєнні передбаченого ч. 1 статті 130 КУпАП правопорушення поза розумним сумнівом. В цьому разі стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, які є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було учинено і особа, яка притягнута до адміністративної відповідальності, або відносно якої закрито адміністративне провадження з нереабілітуючих підстав, є винною у вчиненні цього правопорушення. Між тим, у справі, яка переглядається, належними та допустимими доказами доведено факти керування ОСОБА_1 транспортним засобом та його відмова від огляду на стан алкогольного сп`яніння, а доказів протилежного матеріали справи не містять.

Доказів, які спростовують правильність висновків суду першої інстанції, апелянтом не надано, не встановлено їх і при апеляційному перегляді.

Отже, суд першої інстанції в межах наданих йому матеріалів справи про адміністративне правопорушення провів судовий розгляд, дослідив надані йому докази, з`ясував обставини, що підлягали з`ясуванню при розгляді справи про адміністративне правопорушення та ухвалив законну, обґрунтовану постанову.

Порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б могли вплинути на правильність прийнятого судом першої інстанції рішення, апеляційним судом не встановлено.

З огляду на викладене, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції дійшов законного висновку про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, підстав для скасування постанови суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції не знаходить, тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

При цьому, апеляційний суд також враховує, що адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП, є небезпечним як для самого правопорушника так і для інших учасників дорожнього руху.

Керуючись статтею 294 КУпАП, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу захисника особи, що притягується до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 адвоката Охримович Лілії Сергіївни залишити без задоволення, а постанову судді Казанківського районного суду Миколаївської області від 28 серпня 2024 року, якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17000 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на один рік, залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Миколаївського апеляційного суду Т.М. Базовкіна