ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №293/1425/24

Провадження № 3/293/861/2024

03 жовтня 2024 рокуселище Черняхів

Черняхівський районний суд Житомирської області у складі судді Лось Л.В., розглядаючи адміністративні матеріали про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , непрацюючого,

за ч.2 ст.173-2 КУпАП

ВСТАНОВИВ:

01.10.2024 до Черняхівського районного суду Житомирської області надійшов протокол про адміністративне правопорушення серії ВАВ № 130223 від 26.09.2024 відносно ОСОБА_1 про вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 173-2 КУпАП.

Зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАВ № 130223 від 26.09.2024 убачається, що ОСОБА_1 26.09.2024 близько 01 год. 00 хв. в АДРЕСА_1 , вчинив домашнє насильство психологічного характеру, а саме ображав словами нецензурної лайки та погрожував фізичною розправою, чим вчинив правопорушення, передбачене ч.2 ст. 173-2 КУпАП.

ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, що підтверджується розпискою про отримання судової повістки (а.с. 10).

Приймаючи до уваги поведінку ОСОБА_1 , який не з`явився до суду у судове засідання, зважаючи на те, що його участь у судовому засідання є необов`язковою, з метою розгляду справи у розумні строки розгляду справ про адміністративні правопорушення, передбачені ст. 277 КУпАП, а також приймаючи до уваги строки накладення адміністративного стягнення, передбачених ст. 38 КУпАП, суд визнає причини неявки ОСОБА_1 у судове засідання неповажними і розцінює його неявку як затягування строків розгляду справи, у зв`язку з цим суд розглядає справу у його відсутність на підставі наявних у справі доказів.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду об`єктивно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку.

Відповідно до статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення; поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків тощо.

Згідно статті 252 КУпАП суддя оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

В ході розгляду справи, суд встановив, що відповідно до змісту протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАВ № 130223 від 26.09.2024 убачається, що ОСОБА_1 26.09.2024 близько 01 год. 00 хв. в АДРЕСА_1 , вчинив домашнє насильство психологічного характеру, а саме ображав словами нецензурної лайки та погрожував фізичною розправою, чим вчинив правопорушення, передбачене ч.2 ст. 173-2 КУпАП.

Відповідно до Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Диспозиція ч. 2 ст. 173-2 КУпАП передбачає відповідальність за вчинення особою, яку протягом року було піддано адміністративному стягненню, домашнього насильства, насильства за ознакою статі, невиконання термінового заборонного припису або неповідомлення про місце свого тимчасового перебування.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) поширює стандарти, які встановлює Конвенція про захист право людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) для кримінального провадження і на провадження у справах про адміністративні правопорушення.

Згідно усталеної практики ЄСПЛ адміністративне розслідування може тягнути за собою «кримінальне обвинувачення» з урахуванням автономного тлумачення цього питання (справа «Саундерс проти Сполученого Королівства», п.67).

В силу серйозності санкції, адміністративне провадження слід вважати «кримінальним» для цілей Конвенції та протоколів до неї, а тому воно повинно залучати весь спектр гарантій статті 6 Конвенції та, відповідно, статті 2 Протоколу № 7 (справа «Михайлова проти України», п.46).

Частина 2 стаття 6 Конвенції визначає, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

А згідно із ч.2 ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

За приписами ст. 255 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб уповноважених на складання протоколів про адміністративне правопорушення.

Згідно з положенням п. 15 Розділу II Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, до протоколу про адміністративне правопорушення долучаються інші матеріали про адміністративне правопорушення (пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновок експерта, речові докази, протокол про вилучення речей і документів, рапорти посадових осіб, а також інші документи та матеріали, що містять інформацію про правопорушення).

Судом встановлено, що зміст інкримінованого ОСОБА_1 згідно фабули протоколу дій не відповідає кваліфікації адміністративного правопорушення.

Так, дії ОСОБА_1 кваліфіковано за ч.2 ст. 173-2 КУпАП, проте зі змісту протоколу не вбачається, що він вчинив домашнє насильство повторно протягом року.

Крім того, матеріали адміністративної справи не містять жодних належних та допустимих доказів, а саме рішення суду, що набрало законної сили на підтвердження того, що ОСОБА_1 вчинив вказане адміністративне правопорушення повторно протягом року після його притягнення до адміністративної відповідальності за частиною 1 або 2 статті 173-2 КУпАП. Саме лише зазначення у протоколі про адміністративне правопорушення про притягнення особи раніше до відповідальності без долучення до матеріалів справи таких доказів не є беззаперечним фактом вчинення особою правопорушення повторно, який в свою чергу не підлягає доказуванню.

Заразом, суд вказує, що зміст протоколу, зокрема, визначений склад адмінстративного правопорушення щодо вчинення домашнього психологічного насильства не містить відомостей про потерпілу особу від дій ОСОБА_1 .

Зважаючи на викладені у сукупності обставини, суд уважає невірною кваліфікацію дій ОСОБА_1 за ч.2 ст.173-2 КУпАП.

Аналізуючи положення Кодексу України про адміністративне правопорушення (КУпАП), слід визначити, що він є кодексом, який містить норми матеріального права і одночасно з цим є процесуальним кодексом.

Разом з цим, КУпАП, як процесуальний кодекс, не передбачає для суду можливість перекваліфікувати дії правопорушника з більш тяжкого адміністративного правопорушення на менш тяжкий, і навпаки.

Так, у справі «Малофєєва проти Росії» (рішення від 30.05.2013, заява № 36673/04) ЄСПЛ зазначив, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).

Суд наголошує, що у разі самостійного визначення кваліфікації дій особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинуваченого, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про відсутність у даному випадку складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 173-2 КУпАП, в діях ОСОБА_1 , оскільки в судовому засіданні не знайшов своє підтвердження факт вчинення останнім, адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 та/або ч. 2 цієї статті, вчинений повторно протягом року після накладення адміністративного стягнення.

Згідно із ч.2 ст. 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Статтею 62 Конституції України визначено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.

Згідно із ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважені оцінювати надані їм докази (п.34 рішення у справі «Тейксейра де Кастор проти Португалії» від 09.06.1998 року, п.54 рішення у справі «Шабельника проти України» від 19.02.2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією про захист прав і основоположних свобод.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за таких обставин, зокрема, як відсутність події і складу адміністративного правопорушення.

Досліджені у судовому засіданні докази виключають винуватість ОСОБА_1 , у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП України, а тому суд уважає за необхідне закрити відносно нього провадження у справі про адміністративне правопорушення у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП України.

Відповідно до ст. 40-1 КУпАП судовий збір у провадженні по справі про адміністративне правопорушення у разі винесення суддею постанови про накладення адміністративного стягнення сплачується особою, на яку накладено таке стягнення.

Оскільки, суд дійшов висновку про необхідність закриття провадження по справі, судовий збір на підставі ст. 40-1 КУпАП стягненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 1, 7, 8, 9, 23, 26, 33-35, ч.2 ст.173-2, 247, 268, 278, 280-287 КУпАП, суд

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 173-2 КУпАП закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпА у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Постанова може бути оскаржена особою, щодо якої її винесено, її захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках передбачених ч. 5 ст. 7 КУпАП, протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного суду через Черняхівський районний суд Житомирської області.

Суддя Людмила ЛОСЬ