Справа № 646/1915/24
Провадження № 3/646/1620/2024
П О С Т А Н О В А

іменем України

09.04.2024 року Червонозаводський районний суд м. Харкова у складі судді Глоби М.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Харкові справу про адміністративне правопорушення, яка надійшла від прокурора Харківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Зміїв Харківської області, громадянина України, не одруженого, освіта вища, заступника командира з морально-психологічного забезпечення 2 механізованої роти 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , проживаючого за адресою ВЧ № НОМЕР_1 ,

за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого за ч. 2 ст. 172-15 КУпАП,

В С Т А Н О В И В:

11.03.2024 року після до оформлення до Червонозаводського районного суду м. Харкова надійшов матеріал, який містить протокол про адміністративне правопорушення від 19.02.2024 року, відповідно до якого молодший лейтенант ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді заступника командира з морально-психологічного забезпечення 2 механізованої роти 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 з 01.02.2024 року до 14.02.2024 року в умовах особливого періоду не виконував своїх службових обов`язків за посадою, а саме не достатньо вивчав та аналізував морально-психологічні якості свого підлеглого стрільця санітара 2 механізованого відділення 3 механізованого взводу 2 механізованої роти 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не достатньо вивчав та аналізував соціально -психологічний клімат у 2 механізованому відділені 3 механізованого взводу 2 механізованої роти 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , не здійснював достатні заходи щодо зміцнення військової дисципліни та правопорядку вказаного підрозділу, не достатньо здійснював профілактику правопорушень серед особового складу вказаного підрозділу, не достатньо забезпечував соціально психологічну адаптацію ОСОБА_2 , до умов служби з урахуванням його спеціальності та індивідуально-психологічних особливостей, не достатньо навчав ОСОБА_2 , безконфліктному нерепресивному спілкуванню і ненасильницькому розв`язанню проблем, які виникають під час служби, не здійснював достатні заходи щодо психологічної підготовки ОСОБА_2 , до дій в екстремальних умов воєнного часу, не дбав про створення соціальних і психологічних передумов гармонійного розвитку ОСОБА_2 , чим вчинив недбале ставлення військової служби особи до військової служби, вчинене в умовах особливого періоду, за що передбачена адміністративна відповідальність за ч. 2 ст. 172-15 КУпАП.

Дії ОСОБА_1 кваліфіковані органом, який склав протокол про адміністративне правопорушення, за ч. 2 ст. 172-15 КУпАП, як недбале ставлення військової службової особи до військової служби, вчинене в умовах особливого періоду.

Відповідно до ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Як зазначено у ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до ст. ст. 252, 280 КУпАП при розгляді справи про адміністративне правопорушення суд має повно, всебічно та об`єктивно дослідити всі обставини справи в їх сукупності та з`ясувати, чи було скоєно адміністративне правопорушення, чи винна особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

ОСОБА_1 в судові засідання не з`явився, неодноразово повідомлявся про час та місце їх проведення завчасно та належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Заяв та клопотань щодо розгляду справи за його відсутністю до суду не надходило.

Судом, з метою непорушення прав особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, в межах строків накладення адміністративного стягнення, передбачених ст. 38 КУпАП, неодноразово відкладались судові засідання.

ОСОБА_1 протягом тривалого часу не надав будь-яких пояснень по суті правопорушення та доказів на спростування своєї винуватості, з огляду на те, що суд, неодноразово відкладаючи судові засідання, тим самим надавав йому таку можливість.

Положеннями ст. 268 КУпАП не передбачено обов`язкової участі у розгляді особи, стосовно якої складено протокол за ч. 3 ст. 172-20 КУпАП.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року № 475/ 97- ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

Більш того, суд вважає необхідним зазначити про те, що у своєму рішенні від 26.04.2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України», Європейський суд з прав людини вказав на те, що розумність тривалості провадження в суді повинна оцінюватись відповідно до обставин справи та наступних критеріїв: складність справи, поведінка заявника (в даному випадку порушника) та відповідних органів влади, а також важливості для заявника (порушника) питання, що розглядається.

Окрім цього, у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що

зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 року у справі «Пономарьов проти України» наголошено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Статтею 277 КУпАП визначені строки розгляду справ про адміністративні правопорушення, відповідно до яких справа про адміністративне правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 172-15 КУпАП розглядається протягом доби з дня одержання органом (посадовою особою), правомочним розглядати справу, протоколу про адміністративне правопорушення та інших матеріалів справи.

Згідно з одним із принципів судочинства визнано пріоритет публічного інтересу над приватним. Безпідставне умисне затягування розгляду справи нівелює завдання КУпАП, яким є охорона прав і свобод громадян, зміцнення законності та виховання громадян.

Крім того, недотримання строків розгляду справ про адміністративні правопорушення порушує конституційне право на судовий захист і негативно впливає на ефективність та авторитет судової влади, а непонесення відповідальності за скоєне правопорушення дискредитує державу та руйнує моральні цінності суспільства.

Приймаючи до уваги, що судом вжито всіх необхідних заходів для забезпечення участі ОСОБА_1 в судовому засіданні, враховуючи положення ст. 38 КУпАП, відповідно до якої адміністративне стягнення за вчинення правопорушень, передбачених ст. 172-15 цього Кодексу, може бути накладено протягом трьох місяців з дня його вчинення, суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутність ОСОБА_1 , який, за думкою суду зловживає своїми процесуальними правами, ухиляється від явки до суду з метою уникнення відповідальності через сплив строків притягнення до адміністративної відповідальності.

Практика Європейського Суду з прав людини (зокрема, рішення «Пономарьов проти України» від 03.04.2008 року) наголошує, що «сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження». Вказаним рішенням закріплено принцип судочинства, зазначений в практиці ЄСПЛ, яким визнано пріоритет публічного інтересу над приватним.

Таким чином, суд вважає за необхідне проведення розгляду справи за відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, оскільки затягування справи нівелює завдання Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Прокурор, повідомлений про час та місце розгляду справи, з огляду на рішення Європейського суду з прав людини від 20.09.2016 року у справі «Калерін проти Росії щодо визнання порушення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині неупередженості суду через відсутність сторони звинувачення у справі про адміністративне правопорушення та положення ст. 250 КУпАП, в судове засідання не з`явився, про поважність причин неявки суд не повідомив.

Суд розглянувши матеріали справи про адміністративне правопорушення та наявні в ній докази, приходить до наступного.

Згідно даних протоколу про адміністративне правопорушення від 19.02.2024 року, молодший лейтенант ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді заступника командира з морально-психологічного забезпечення 2 механізованої роти 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 з 01.02.2024 року до 14.02.2024 року в умовах особливого періоду не виконував своїх службових

обов`язків за посадою, а саме не достатньо вивчав та аналізував морально-психологічні якості свого підлеглого стрільця санітара 2 механізованого відділення 3 механізованого взводу 2 механізованої роти 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не достатньо вивчав та аналізував соціально -психологічний клімат у 2 механізованому відділені 3 механізованого взводу 2 механізованої роти 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , не здійснював достатні заходи щодо зміцнення військової дисципліни та правопорядку вказаного підрозділу, не достатньо здійснював профілактику правопорушень серед особового складу вказаного підрозділу, не достатньо забезпечував соціально психологічну адаптацію ОСОБА_2 , до умов служби з урахуванням його спеціальності та індивідуально-психологічних особливостей, не достатньо навчав ОСОБА_2 , безконфліктному нерепресивному спілкуванню і ненасильницькому розв`язанню проблем, які виникають під час служби, не здійснював достатні заходи щодо психологічної підготовки ОСОБА_2 , до дій в екстремальних умов воєнного часу, не дбав про створення соціальних і психологічних передумов гармонійного розвитку ОСОБА_2 , чим вчинив недбале ставлення військової служби особи до військової служби, вчинене в умовах особливого періоду, за що передбачена адміністративна відповідальність за ч. 2 ст. 172-15 КУпАП (а.с. 1-9).

З витягу наказу командира військової частини № НОМЕР_1 від 05.12.2023 року за № 293, убачається, що ОСОБА_1 був призначений наказом Головнокомандувача Збройних Сил України від 02.12.2023 року № 2871 на посаду заступника командира 2 механізованої роти 1 механізованого батальйону з морально-психологічного забезпечення військової частини № НОМЕР_1 , ВОС-341 003 (а.с. 29), тобто відповідно до вищевказаного наказу на ОСОБА_1 було покладено певні службові обов`язки, які він повинен був виконувати належним чином, відповідно до чинного законодавства.

А також згідно витягу із наказу командира військової частини № НОМЕР_1 від 31.07.2023 року за № 165, ОСОБА_2 був призначений на посаду стрільця санітара 2 механізованого відділення 3 механізованого взводу 2 механізованої роти 1 механізованого батальйону, ВОС-100 915А (а.с. 30), відносно якого були внесені до ЄРДР відомості про вчинення ним кримінального правопорушення, що підтверджується витягом з єдиного реєстру досудових розслідувань (а.с. 28).

Водночас, матеріали містять копії документів кримінального провадження, а саме повідомлення про початок досудового розслідування від 15.02.2024 року, доручення про проведення досудового розслідування від 15.02.2024 року, протокол огляду місця події від 15.02.2024 року, висновок щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакцію відносно ОСОБА_2 від 15.02.2024 року, висновок судово медичної експертизи № 02-17/95-3м/24 від 15.02.2024 року, протокол затримання ОСОБА_2 , підозрюваного у вчинені злочину, пояснення ОСОБА_2 , протокол допиту свідка ОСОБА_3 , протокол допиту свідка ОСОБА_4 , протокол допиту свідка ОСОБА_1 , протокол допиту свідка ОСОБА_5 на підставі яких, ОСОБА_2 затриманий та підозрюється у вчиненні злочину, а саме в вбивстві своєї співмешканки ОСОБА_6 .

Диспозиція ч. 2 ст.172-15 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність за недбале ставлення військової службової особи до військової служби вчинене в умовах особливого періоду.

У зв`язку з відсутністю в КУпАП тлумачення поняття «недбале ставлення до військової служби», для вирішення даних спірних правовідносин суд застосовує аналогію закону.

Згідно статті 425 КК України, а саме коментарю до неї - недбале ставлення до військової служби полягає у невиконанні або неналежному виконанні військовою службовою особою своїх

обов`язків, передбачених законами, військовими статутами, положеннями, наказами командування.

Під невиконанням обов`язків розуміють невиконання дій, які входять у коло службових обов`язків, під неналежним виконанням нечітке, формальне або неповне здійснення обов`язків.

Суб`єктом адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 172-15 КУпАП, є не будь-який військовослужбовець, а військова службова особа, що не є одним і тим самим.

З об`єктивної сторони правопорушення характеризується суспільно-небезпечною бездіяльністю у вигляді недбалого ставлення до служби та суспільно-небезпечними наслідками, які можуть настати в результаті цього.

При цьому, якщо особа не мала реальної можливості взагалі проявити ставлення до своїх службових обов`язків, то не можна говорити про те, що воно було недбалим чи несумлінним (хвороба, відсутність досвіду, нетривалість служби). Недбале ставлення військової службової особи до своїх службових обов`язків характеризує, перш за все, об`єктивну сторону вчиненого і виявляється в тому, що за наявності в особи реальної можливості діяти так, як того вимагають інтереси служби, винний або взагалі не діє, не виконує службові обов`язки, або хоча і діє, але виконує ці обов`язки неналежним чином, не відповідно до закону або відповідно до нього, проте неякісно, неточно, неповно, несвоєчасно, поверхово, у протиріччя з установленим порядком і тією обстановкою, що склалася, тощо.

Верховний Суд України у своїй постанові від 21.05.2021 року по справі № 185/12161/15-к вказав, що , при встановленні недбалого ставлення до військової служби у формі невиконання службових (посадових) обов`язків необхідно встановити, що винний зобов`язаний був вчинити ті дії, невиконання яких ставиться йому за вину. Військова службова особа може відповідати за недбале ставлення до військової служби лише у тому випадку, коли вона не тільки повинна була через свій службовий обов`язок виконати ті чи інші дії, але й могла, тобто мала реальну можливість виконати їх належним чином. Якщо військова службова особа перебувала у таких умовах, за яких не мала фактичної можливості належно виконати свої службові (посадові) обов`язки, то відповідальність за недбале ставлення до військової служби виключається.

Відповідно до ст .ст. 11, 16, 17 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України», необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців, крім іншого, такі обов`язки: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; беззастережно виконувати накази командирів (начальників).

Кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.

На військовослужбовців під час перебування на бойовому чергуванні, у внутрішньому і гарнізонному наряді, а також під час виконання інших завдань покладаються спеціальні обов`язки. Ці обов`язки та порядок їх виконання визначаються законами і статутами Збройних Сил України, а також іншими нормативно-правовими актами, що приймаються на основі законів і статутів Збройних Сил України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших

державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Особливий період діє в Україні від 17.03.2014 року, після оприлюднення Указу Президента України від 17.03.2014 року за № 303/2014 «Про часткову мобілізацію». Президент України відповідного рішення про переведення державних інституцій на функціонування в умовах мирного часу не приймав.

Враховуючи викладене суд враховує сформульовану Верховним Судом правову позицію щодо тлумачення поняття «особливий період», викладену в постанові від 25.04.2018 року у справі № 205/1993/17-ц (касаційне провадження № 61-1664св17), відповідно до якої установлено, що особливий період діє в Україні від 17.03.2014 року, після оприлюднення Указу Президента України від 17.03.2014 року за № 303/2014 «Про часткову мобілізацію» (Указ № 303/2014). Також у цій справі наголошується, що Президент України відповідного рішення про переведення державних інституцій на функціонування в умовах мирного часу не приймав, відтак встановлений з 17.03.2014 року особливий період в Україні не скасований та продовжує діяти.

Відповідно до Примітки ст.172-13 КУпАП та Примітки 1 ст. 425 КК України під військовими службовими особами розуміються військові начальники, а також інші військовослужбовці, які обіймають постійно чи тимчасово посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських обов`язків, або виконують такі обов`язки за спеціальним дорученням повноважного командування.

Виконання спеціальних доручень службового характеру, не пов`язаних зі здійсненням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов`язків, не дає підстав розглядати такого військовослужбовця як військову службову особу.

Як вбачається з зазначених вище приміток, військовими службовими особами також визначено інших військовослужбовців на яких покладаються організаційно-розпорядчі чи адміністративно-господарські обов`язки за спеціальним дорученням повноважного командування.

Згідно п.7 Розділу ІІ Інструкції зі складання протоколів та оформлення матеріалів про військові адміністративні правопорушення до протоколу долучаються матеріали (докази), що підтверджують факт вчинення військового адміністративного правопорушення (рапорти посадових осіб, заяви, пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків правопорушення, інші документи, які стосуються правопорушення).

Матеріали, які долучаються до протоколу, повинні містити достовірну інформацію, відповідати вимогам законодавства та правилам діловодства.

Обов`язок щодо збирання доказів та оформлення матеріалів про військове адміністративне правопорушення покладається на уповноважену посадову особу, яка складає протокол.

В протоколі про адміністративне правопорушення від 19.02.2024 року, склад правопорушення вчиненого ОСОБА_1 полягає в неналежному виконанні своїх службових обов`язків щодо організації та проведення заходів з морально-психологічного забезпечення військовослужбовців роти, що призвело до умисного вбивства військовослужбовцем ОСОБА_2 , який перебував в стані алкогольного сп`яніння.

Проте судом встановлено, що в протоколі про адміністративне правопорушення від 19.02.2024 року, не містяться данні, які вказують на наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.172-15 КУпАП, зокрема не надано доказів, які б свідчили про його службову недбалість, які дії він зобов`язаний був вчинити та у який спосіб, невиконання яких ставиться йому у провину. Тобто не надано документів, щодо проведення службового розслідування відносно ОСОБА_1 за фактом «недбале ставлення до військової служби», щодо виконання яких саме службових обов`язків недбало ставився ОСОБА_1 , якими вимогами Статуту Збройних Сил України він нехтував при вчиненні інкримінованих йому дій, щодо не достатнього вивчення та аналізу морально-психологічних якостей свого підлеглого стрільця санітара 2 механізованого відділення 3 механізованого взводу 2 механізованої роти 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 .

Таким чином, відносно ОСОБА_1 не було вжито необхідні заходи, а саме проведення службового розслідування за фактом умисного вбивства солдатом ОСОБА_2 , крім того матеріали справи не містять жодних належних доказів про його проведення. Не встановлено наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями або бездіяльністю ОСОБА_1 та подією, що сталася, а також, не наведено обставин, які б вказували на те, що ОСОБА_1 з урахуванням покладених на нього обов`язків та поточної обстановки об`єктивно міг та повинен був передбачити настання події, що сталася, та її наслідки. Тобто протокол від 19.02.2024 року не може бути єдиним доказом вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 172-15 КУпАП.

З долучених до протоколу матеріалів, не вбачається вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-15 КУпАП а лише підтверджуються обставини кримінального правопорушення, вчиненого військовослужбовцем ОСОБА_2 .

Кримінальне правопорушення, що вчинив ОСОБА_2 , не може бути безумовною підставою для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 172-15 КУпАП.

Виходячи з основоположних засад диспозитивності, суд не може встановлювати інші фактичні обставини, окрім тих, які зазначені у протоколі про адміністративне правопорушення та збирати інші докази, ніж ті, що надані сторонами.

У відповідності до п. 1 ст. 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події та складу адміністративного правопорушення.

Наявність події та складу адміністративного правопорушення доводиться шляхом подання доказів.

Згідно ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ч. 2 ст. 251 КУпАП, обов`язок щодо збирання таких доказів покладено на осіб, уповноважених на складення протоколу про адміністративне правопорушення.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП суддя при розгляді справи зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Вирішуючи питання щодо доведеності вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-15 КУпАП, суд керується основними конституційними засадами судочинства, визначеними ст. 129 Конституції України, до яких відноситься забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а також ст. 62 Конституції України та загальними принципами права, згідно яких усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь та доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Також суд враховує висновки Європейського суду з прав людини, викладені зокрема в рішенні від 09.09.2011 року у справі «Лучанінова проти України», від 15.05.2018 року у справі «Надточій проти України», який неодноразово зазначав, що до провадження в справах про адміністративні правопорушення застосовується кримінальний аспект та відповідні гарантії ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема згідно яких кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

На необхідності застосування принципу презумпції невинуватості в справах про адміністративні правопорушення наголосив і Верховний Суд в п. 39 Постанови від 08.07.2020 року у справі № 463/1352/16-а, зазначивши, що у силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

Верховний Суд в постанові від 27.06.2019 року зазначив, що висновок про наявність чи відсутність в діях особи складу адміністративного правопорушення повинен бути обґрунтований, тобто зроблений на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин та доказів, які підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення. Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі, встановлення вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами.

Отже, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження, того що ОСОБА_1 свідомо ігнорував норми ч. ст. 172-15 КУпАП, які б свідчили про характер вчиненого ним правопорушення, відповідно до ст. 10 КУпАП.

За таких обставин суд, керуючись принципом презумпції невинуватості, приходить до висновку щодо недоведеності складу адміністративного правопорушення в діях ОСОБА_1 .

У рішеннях від 30.05.2013 року у справі № 36673/04 «Малофєєва проти Росії» та від 20.09.2016 року у справі № 926/08 «Карелін проти Росії», Європейський суд з прав людини зауважив, що «… формулювання правопорушення, викладене у фабулі постанови про адміністративне правопорушення, слід вважати по суті викладенням обвинувачення у вчиненні адміністративного правопорушення, винуватість у скоєнні якого має бути доведена не судом, а перед судом у змагальному процесі. Суд також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки, таким чином, неминуче перебиратиме

на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод...».

Органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 19 Конституції України). Вина особи, яка притягається до відповідальності, має бути доведена належними доказами, а не ґрунтуватись на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (ст. 62 Конституції України).

Європейський Суд з прав людини притримується у своїх рішеннях позиції, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року), тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Irelandv. theUnitedKingdom), п. 161, SeriesA заява № 25).

У відповідності до п. 1 ст. 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Таким чином, в зв`язку з відсутністю належних та допустимих доказів винуватості ОСОБА_1 «поза розумним сумнівом» у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-15 КУпАП, провадження в справі про адміністративні правопорушення, відповідно до п. 1 ст. 247 КУпАП підлягає закриттю за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 172-15, 247, 248, 249, 279, 283-284 КУпАП, суд -

П О С Т А Н О В И В:

На підставі п. 1 ст. 247 КУпАП провадження по справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 172-15КУпАП, відносно ОСОБА_1 - закрити, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Постанова суду протягом десяти днів з дня її винесення може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги, через Червонозаводський районний суд м. Харкова.

Суддя