Постанова

Іменем України

13 травня 2024 року

м. Київ

провадження №33/824/2501/2024

Київський апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Мазурик О. Ф.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Дарницького районного суду м. Києва

в складі судді Скуби А. В.

від 29 березня 2024 року

у справі №753/5833/24 Дарницького районного суду м. Києва

про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП

громадянина - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянство України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

У С Т А Н О В И В:

15 березня 2024 року лейтенантом поліції Сьоміним С. Ю. складено протокол про адміністративне правопорушення серії ВАБ №576002 про те, що громадянин ОСОБА_1 , 15.03.2024, о 09 год. 00 хв., на АДРЕСА_1 , вчинив домашнє насильство психологічного та фізичного характеру, а саме: ображав нецензурними словами, погрожував, ліз битись, своїми діями завдав психологічного та фізичного болю дружині, чим вчинив правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

В протоколі зазначено потерпілу ОСОБА_2 , а також що у особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, речі не вилучалися. В протоколі також зафіксовано, що матеріальну шкоду не заподіяно. Також зазначено, що ОСОБА_1 пояснень в письмовій формі не надав. Заяв та клопотань не надходило.

Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 29 березня 2024 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та звільнено ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності на підставі ст. 22 КУпАП, обмежившись усним зауваженням.

Не погоджуючись з вказаною постановою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилався на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального та невірне застосування норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що суд першої інстанції не врахував обставин відсутності належних та допустимих доказів вчинення психологічного насильства ним відносно своєї дружини ОСОБА_3 .

Також вказував, що суд не звернув увагу на те, що між ним та дружиною мала місце обопільна сімейна сварка, сімейне непорозуміння, та в подальшому вони з дружиною досягли примирення та мешкають разом в злагоді та гармонії.

Крім того, зазначив, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що рапорт працівника поліції не може слугувати однозначним доказом винуватості особи у вчиненні адміністративного правопорушення.

Додав, що місцевий суд проігнорував той факт, що дружиною було подано до суду пояснення, в яких вона зазначила, що жертвою себе не вважає, конфлікт вичерпано, з чоловіком вони помирилися та просила суд не визнавати ОСОБА_1 винним у вчиненні домашнього насильства.

За вказаних обставин просив скасувати постанову Дарницького районного суду м. Києва від 29 березня 2022 року та закрити провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

У судове засідання, призначене на 13.05.2024 ОСОБА_1 не з`явився, про день, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений своєчасно та належним чином.

У судове засідання, призначене на 13.05.2024 потерпіла ОСОБА_2 не з`явилася, про день, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлена своєчасно та належним чином.

Згідно ч. 6 ст. 294 КУпАП, неявка в судове засідання особи, яка подала скаргу, не перешкоджає розгляду справи, крім випадків, коли є поважні причини неявки або в суду відсутня інформація про належне повідомлення цих осіб.

Ні ОСОБА_1 ні ОСОБА_2 не зверталися до суду з клопотанням про відкладення судового засідання, призначеного на 13.05.2024, з зазначенням поважних причин і такі докази до суду не подавалися.

За наведених обставин, суд вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу без участі їх у судовому засіданні.

Апеляційний суд заслухав доповідь судді, вивчив та перевірив матеріали справи про адміністративне правопорушення, дослідив наявні у справі докази, перевірив доводи апеляційної скарги, викладені скаржником, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Розглядаючи справу про адміністративне правопорушення, суд першої інстанції дійшов висновку про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Як вже зазначалось вище, згідно з протоколом серії ВАБ №576002 від 15.03.2024 громадянин ОСОБА_1 , 15.03.2024, о 09 год. 00 хв., на АДРЕСА_1 , вчинив домашнє насильство психологічного та фізичного характеру, а саме: ображав нецензурними словами, погрожував, ліз битись, своїми діями завдав психологічного та фізичного болю дружині.

Диспозиція частини 1 статті 173-2 КУпАП передбачає відповідальність за вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статті, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі його винесення.

Відповідно до п. 3 ч. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон) домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Згідно п. 14 ст. 1 Закону психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Для правильної кваліфікації дій особи, яка притягується до адміністративної відповідальності з підстав передбачених частиною 1 статті 173-2 КУпАП факт порушення вказаних прав повинен бути відображений у протоколі про адміністративне правопорушення.

Об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого зазначеною статтею, полягає в умисному вчиненні будь-яких з зазначених у диспозиції дій, та передбачає існування обов`язкової ознаки - можливість настання фізичної чи психологічної шкоди, яка була чи могла бути завдана потерпілому. Разом з тим, вчинення будь-яких діянь фізичного, психологічного чи економічного характеру, повинно бути підтверджено поясненнями свідків, потерпілих або іншими доказами (наприклад аудіо/відео фіксацією), що є необхідним елементом складу даного правопорушення.

Відтак, з аналізу вищевказаних норм вбачається, що домашнє насильство, яке охоплюється диспозицією ч. 1 ст.173-2 КУпАП, має місце тоді, коли будь-які діяння фізичного, психологічного чи економічного характеру тягнуть за собою можливість настання чи настання шкоди фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.

Системний аналіз існуючого національного та міжнародного законодавства свідчить про те, що домашнє насильство істотно відрізняється від звичайних конфліктних відносин, оскільки має певні ознаки та характеризується тим, що особа, яка застосовує домашнє насильство, маючи значну перевагу в своїх можливостях, діє умисно з наміром досягти бажаного результату, який полягає у заподіянні шкоди потерпілому шляхом порушення його прав і свобод.

В той час, як під конфліктом необхідно розуміти такий стан взаємовідносин, який характеризується наявністю зіткнення протилежних інтересів і поглядів, напруження і крайнє загострення суперечностей, що може призвести до активних дій, ускладнень, боротьби, що супроводжуються складними колізіями; ситуація, в якій кожна зі сторін намагається зайняти позицію несумісну з інтересами іншої сторони.

Виникнення конфлікту залежить не лише від об`єктивних причин, але й від суб`єктивних факторів, до яких необхідно віднести власні уявлення учасників конфлікту про себе, свої потреби, мотиви, життєві цінності та ставлення до іншої сторони конфлікту.

Суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржувану постанову виходив з того, що вина ОСОБА_1 підтверджується матеріалами справи, зокрема, протоколом про адміністративне правопорушення, заявою та поясненнями ОСОБА_1 , в яких остання вказала, що її чоловік ображав нецензурною лайкою, погрожував, ліз битись та хапав за горло, рапортом поліцейського з якого вбачається, що заявниця бажає писати заяву з приводу тілесних ушкоджень та отримати направлення на СМЕ (судово-медчну експертизу) та поясненнях ОСОБА_1 в яких останній зазначив, що ОСОБА_2 застосувала до нього газ сльозогінної та дратівливої дії та бажав писати заявув з приваду тілесних ушкоджень, на підставі яких суд дійшов висновку, що вина ОСОБА_1 доведена, та в його діях, наявний склад адміністративного правопорушення, передбачений ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Однак, з висновком суду щодо наявності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, погодитись неможливо, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП, серед ряду завдань провадження в справах про адміністративні правопорушення є: всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності з законом.

Згідно статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

При цьому обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративне правопорушення, визначених ст. 255 Кодексу України про адміністративних правопорушень.

Із матеріалів справи вбачається, що підставою для складання протоколу про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 була заява його дружини ОСОБА_2 .

Так, у заяві ОСОБА_2 на ім`я Т.в.о. начальника Дарницького УП ГУНП у м. Києві від 15.03.2024 остання просила притягнути до відповідальності її чоловіка ОСОБА_1 , який вчинив з нею сварку, під час якої ображав нецензурними словами, погрожував та ліз битися чим завдав їй психологічного та фізичного болю. Від проходження СМЕ відмовилася (а.с. 3).

В письмових поясненнях ОСОБА_2 від 15.03.2024 остання пояснила, що 15.03.2024, близько 09 год. 00 хв., її чоловік, приїхав за адресою: АДРЕСА_1 та вчинив з нею сварку, під час якої ображав нецензурними словами, погрожував та ліз битися, хапав за горло. чим завдав їй психологічного та фізичного болю. Від проходження СМЕ відмовилася (а. с. 4).

Рапортом на ім`я начальника Т.в.о. начальника Дарницького УП ГУНП у м. Києві оператор доповіла, що 15.03.2024 отримано заяву та зареєстровано ЄО за №12285 від 15.03.2024, як домашнє насильство. З фабули ЄО вбачається, що за зареєстрованою подією №113006458, 15.03.2024, о 09 год. 32 хв., заявником є ОСОБА_2 , а зміст заяви викладено наступним чином: «побив чоловік забрав телефон, сів в авто та хоче поїхати в процесі розмови, ймовірно вийшов з автівки так як почав кричати та сваритися з заявницею» (а. с. 7).

Крім того, зареєстровано ЄО за №12303 від 15.03.2024. З фабули ЄО вбачається, що за зареєстровано подію №113012091, 15.03.2024, о 09 год. 29 хв., в якій заявником є ОСОБА_1 , а зміст викладено наступним чином: «сьогодні в 09 год. 30 хв. внаслідок конфлікту дружина забризкала обличчя з балончика. Діагноз: хімічний опік обох очей, ангіоневротичний набряк. Відмова від ШМД.» (а. с. 8).

Отже з наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що ОСОБА_1 зателефонував до поліції 15.03.2024 о 09 год. 29 хв., та з його слів повідомив, що внаслідок конфлікту з дружиною, остання застосувала газ сльозогінної дії відносно нього, а ОСОБА_2 зателефонувала до поліції о 09 год. 32 хв. та з її слів повідомила, що її чоловік її побив та забрав телефон.

Крім того, з результату відпрацювання події №113006458 вбачається, що ОСОБА_2 спочатку бажала писати заяву з приводу тілесних ушкоджень та отримати направлення на СМЕ. Також вбачається, що на місці працювала бригада швидкої медичної допомоги. Однак із заяви та пояснень ОСОБА_2 вбачається, що остання відмовилася від проходження СМЕ.

Докази, які долучені до протоколу, ґрунтуються лише на письмовій заяві та письмових поясненнях ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_1 ображав нецензурними словами, погрожував та ліз битися чим завдав їй психологічного та фізичного болю.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Оскільки протокол є важливим процесуальним документом, який засвідчує факт неправомірних дій за які передбачена адміністративна відповідальність та його невід`ємні складові частини повинні бути оформлені належним чином, містити в собі всі дані, необхідні для своєчасного та об`єктивного вирішення питання про наявність в діях особи складу адміністративного правопорушення.

При цьому, всі викладені в протоколі про адміністративне правопорушення обставини повинні бути доведені сукупністю належних та допустимих доказів.

З огляду на те, що суд розглядає справу лише в межах складеного відносно ОСОБА_1 протоколу серії ВАБ № 576002 від 15.03.2024, встановленню та перевірці підлягали саме обставини, викладені у диспозиції протоколу, а саме, що ОСОБА_1 ображав нецензурними словами, погрожував, ліз битись, чим завдав ОСОБА_2 психологічного та фізичного болю.

Наявні в матеріалах справи заява та пояснення ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_1 , ображав її нецензурними словами, погрожував та ліз битися не підтверджені жодними доказами. Більше того, на місці працювала бригада швидкої медичної допомоги, однак жодного медичного висновку щодо зазнання потерпілою фізичного чи психічного страждання відсутні. Натомість ОСОБА_2 відмовилася проходити СМЕ. Крім того, з рапорту поліцейських також вбачається, що ОСОБА_1 також викликав наряд та заявляв, що його дружина завдала йому тілесних ушкоджень.

Таким чином, долучені до протоколу докази не узгоджуються між собою, є суперечливими, а також з їх аналізу неможливо беззаперечно дійти висновку про те, що ОСОБА_1 ображав ОСОБА_2 нецензурною лайкою, погрожував їй і кидався битися, що завдало останній шкоди психічному та фізичному здоров`ю, адже такі докази ґрунтуються виключно на заяві та поясненнях ОСОБА_2 , яка в подальшому змінила свої пояснення та жертвою себе не вважала. ОСОБА_1 у своїй заяві в поліцію визнав, що між ним і дружиною виник конфлікт.

Рапорти поліцейських також не доводять обставин, викладених у протоколі, оскільки сформовані виключно зі слів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Так, як зазначила сама ОСОБА_1 метою виклику поліції було її бажання написати заяву з приводу отримання тілесних ушкоджень та отримати направлення на СМЕ, але в подальшому вона відмовилася від проходження СМЕ та просила скласти протокол про домашнє насильство відносно свого чоловіка, однак така обставина не може однозначно свідчити про те, чи була завдана шкода його психічному та фізичному здоров`ю, оскільки свідчення та поведінка ОСОБА_1 була мінливою.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 №23-рп/2010 адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах і правової презумпції, в тому числі і закріпленій в ст. 62 Конституції України презумпції невинуватості.

Така позиція КСУ відповідає і правовій позиції ЄСПЛ, який у своєму рішенні Маліге проти Франції від 23.09.1998 визнав кримінально-правовий зміст адміністративного правопорушення, за яке передбачена санкція у виді позбавлення права керування транспортним засобом, що вимагає додержання процедурних гарантій, визначених Конвенцією і викладених у Рекомендації № R (91), зокрема: забезпечення права особи на захист, в тому числі: знати про можливість застосування адміністративної санкції та про факти, які ставляться їй у провину; мати достатньо часу для підготовки свого захисту; отримати інформацію про характер доказів, зібраних проти неї; обов`язок адміністративного органу нести тягар доказування є складовою презумпції невинуватості і звільняє особу від обов`язку доводити свою непричетність до вчинення порушення.

В силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачиться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Стосовно складеного на ОСОБА_1 протоколу про адміністративне правопорушення, то сам по собі він не може бути беззаперечним доказом вини особи в тому діянні, оскільки не являє собою імперативного факту доведеності вини особи, тобто не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом».

Таким чином, єдині докази на підставі яких було складено протокол, письмові пояснення та заява потерпілої ОСОБА_2 , яка в подальшому надала пояснення, які не узгоджувалися з наданими поясненнями на місця події. Більше того, надані ОСОБА_2 пояснення у суді, фактично спростували надані нею пояснення та викладені обставини у заяві, на підставі яких було складено протокол. Остання пояснила, що не відчуває себе жертвою, між ними виникла сварка, сімейний конфлікт у якому вони обоє приймали участь та який вичерпано. З чоловіком досягли примирення, проживають разом у гармонії та злагоді. Просила не визнавати чоловіка винним.

Таким чином, слід визнати, що належних та допустимих доказів, які б об`єктивно та поза межами розумного сумніву доводили факт скоєння ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.173-2 КУпАП, а саме домашнього насильства, тобто умисного вчинення діянь психологічного та фізичного характеру, внаслідок чого була завдана шкода психічному та фізичному здоров`ю ОСОБА_2 , матеріали справи не містять, що виключає можливість притягнення його до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Насильство у родині, будь-якого характеру, відрізняється тим від конфліктних ситуацій, спорів, що виникають у кожній сім`ї та не становлять загрози подальшому розвитку здорових стосунків, що при домашньому насильстві завжди дії того, хто допускає таке насильство, носять навмисний характер, з наміром досягнення бажаного результату, тягнуть спричинення шкоди; відбувається порушення прав і свобод людини; наявна значна перевага сил (фізичних, психологічних, пов`язаних із вищою посадою тощо) того, хто чинить насильство. Якщо в діях немає хоча б однієї з чотирьох наведених ознак, вони не є насильством.

Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 15.03.2024 виник словесний конфлікт, сварка, в якому останні разом приймали участь, внаслідок чого обидва викликали поліцію. Однак, протокол складено лише відносно ОСОБА_1 . Пізніше, як пояснила сама ОСОБА_2 вони з чоловіком помирились.

Те, що конфлікт між ОСОБА_1 з його дружиною ОСОБА_2 супроводжувався викликом поліції та написанням заяви ОСОБА_2 ,автоматично не утворює склад правопорушення у виді домашнього насильства психологічного характеру.

За наведених обставин суд апеляційної приходить до висновку про скасування постанови суду першої інстанції та закриття провадження у справі за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1ст. 173-2 КУпАП.

За встановлених обставин, апеляційна скарга підлягає задоволенню, постанова суду першої інстанції - скасуванню, провадження у справі закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

З огляду на викладене та керуючись ст. 247, 294 КУпАП

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_1 - задовольнити.

Постанову Дарницького районного суду м. Києва від 29 березня 2024 року стосовно ОСОБА_1 - скасувати.

Провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП за обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення серії ВАБ №576002 від 15 березня 2024 року, закрити на підставі п. 1. ч. 1 ст. 247 КУпАП, за відсутності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя О. Ф. Мазурик