ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 669/1093/23

Провадження № 33/4820/333/24

Суддя Хмельницького апеляційного суду Кулеша Л.М., з участю секретаря судового засідання Плюти В.С., особи, яка притягнута до адміністративної відповідальності - ОСОБА_1 , захисника Кучерука Т.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в м.Хмельницькому, в режимі відеоконференцзв`язку, спільну апеляційну скаргу ОСОБА_1 та захисника Кучерука Т.М. на постанову Білогірського районного суду Хмельницької області від 27 березня 2024,

в с т а н о в и л а:

Цією постановою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючу по АДРЕСА_1 , працюючу продавцем у ФОП « ОСОБА_2 », на утриманні має малолітню дитину,

визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

Стягнуто із ОСОБА_1 , на користь держави, судовий збір в розмірі 605 гривень 60 копійок.

За постановою суду, 04 листопада 2023 року о 20 год 55 хв ОСОБА_1 в с. Жемелинці Білогірської територіальної громади Шепетівського району Хмельницької області керувала автомобілем ВАЗ 21150 д.н.з. НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота, різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя). Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціального технічного на місці зупинки та в медичному закладі відмовилася, чим порушила вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху та вчинила адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Не погоджуючись з постановою суду ОСОБА_1 та її захисник Кучерук Т.М. подали спільну апеляційну скаргу, в якій просять постанову місцевого суду відносно ОСОБА_1 скасувати та закрити провадження у справі за відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. ОСОБА_1 переконує, що від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки та в медичному закладі не відмовлялась. Більш того, працівники поліції відмовили її від проведення такого огляду, що підтверджується відеозаписом. Наголошують на відсутності будь-яких ознак сп`яніння у ОСОБА_1 . Вказують, що в працівників поліції не було приладу для проведення огляду особи на стан сп`яніння, у протоколі місце вчинення інкримінованого ОСОБА_1 правопорушення поліцейськими не встановлено та чітко не зазначено. Відеозапис події є обривистим та не відображає всіх подій від початку до логічного завершення, на ньому немає порядку оформлення матеріалів справи. Апелянти переконують, що у справі немає документального підтвердження правомірності зупинки ОСОБА_1 , як того вимагає ст. 35 ЗУ «Про Національну поліцію». Звертають увагу, що із протоколу слідує, що зупинка відбулась 04.11.2023 о 20 год 55 хв, проте акт огляду складено 04.11.2023 о 20 год 50 хв, тобто ще до зупинки водія. Акт огляду та направлення не надавалися ОСОБА_1 для підпису та ознайомлення, також її не було відсторонено від керування транспортним засобом. Відтак уважають, що досліджені судом протокол та матеріали справи свідчать про недотримання, передбаченого ст. 266 КУпАП, порядку огляду на стан сп`яніння і не містять даних, що свідчать про відмову ОСОБА_1 від проходження відповідного огляду.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення ОСОБА_1 та її захисника Кучерука Т.М., дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, уважаю, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.7 ст.294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.

Відповідальність за ч.1 ст.130 КУпАП наступає, у тому числі, і за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження, відповідно до встановленого порядку, огляду на стан алкогольного сп`яніння.

Згідно з приписами до п.2.5 Правил дорожнього руху України водій повинен, на вимогу працівника поліції пройти, в установленому порядку, медичний огляд для визначення стану алкогольного сп`яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин.

Зі змісту вказаної норми закону слідує, що проходження такого огляду є обов`язком водія, а не його правом.

Відповідно до положень статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Суд першої інстанції, при встановленні обставин правопорушення, вирішенні питання про наявність події і складу правопорушення в діях ОСОБА_1 , доведеності її вини, зазначених вимог закону дотримався.

В суді першої та апеляційної інстанції ОСОБА_1 своєї вини не визнала. Пояснила, що дійсно у вечірній час 04 листопада 2023 року, не порушуючи правил дорожнього руху, їхала з роботи автомобілем, в салоні якого знаходилася її малолітня дочка. Зазначила, що автомобіль, під її керуванням був безпідставно зупинений працівниками поліції, при цьому від огляду на стан алкогольного сп`яніння вона не відмовлялася. Вказала, що алкогольних напоїв ні в цей день, ні напередодні не вживала, однак під час розмови з поліцейськими стала плакати її дитина, вона розгубилася і була змушена підписати протокол для того, щоб швидше доставити дитину до дому.

Суддя місцевого суду прийшов до обґрунтованого висновку про доведення вини ОСОБА_1 у вчиненні нею правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, а саме у відмові особи, яка керує транспортним засобом, від проходження, відповідно до встановленого порядку, огляду на стан алкогольного сп`яніння, при викладених у постанові обставинах.

Так, з даних протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД № 476594 від 04.11.2023 слідує, що 04 листопада 2023 року о 20 год 55 хв ОСОБА_1 в с. Жемелинці Білогірської територіальної громади Шепетівського району Хмельницької області керувала автомобілем ВАЗ 21150 д.н.з. НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота, різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя). Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціального технічного на місці зупинки та в медичному закладі відмовилася. Чим порушила вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху та вчинила адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП (а.с.1).

За даними акту огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, такий огляд ОСОБА_1 запропоновано пройти у зв`язку з виявленими ознаками алкогольного сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота, різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя. Від проходження огляду ОСОБА_1 відмовився (а.с.2).

Матеріали справи містять направлення на огляд ОСОБА_1 з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння до медичної установи Білогірська багатопрофільна лікарня, де також вказана відмова ОСОБА_1 від проходження огляду на стан сп`яніння (а.с.3).

У відповідності до статті 251 КУпАП відеофіксація є одним із доказів в справі про адміністративне правопорушення, тому з метою всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин справи в їх сукупності, судом першої та апеляційної інстанції були досліджені відеозаписи з нагрудних відеокамер (відеореєстраторів) інспекторів патрульної поліції

З переглянутого апеляційним судом відеозапису вбачається рух патрульного автомобіля, на зустріч якому рухається транспортний засіб, який поліцейські, за допомогою проблискових маячків, зупиняють. Підходять до авто, за кермом якого перебуває ОСОБА_1 . В ході розмови поліцейська виявляє у ОСОБА_1 ознаки алкогольного сп`яніння. Остання вказує, що їде з магазину де вона працює, що вживала слабоалкогольний напій, просить домовитись. Працівник поліції неодноразово пропонує їй пройти огляд на визначення стану алкогольного сп`яніння, у встановленому законом порядку, на місці зупинки транспортного засобу та в медичній установі, на що ОСОБА_1 не дає чіткою відповіді, поліцейська розцінює це як незгоду з проходженням огляду, та попереджає ОСОБА_1 про складення стосовно неї протоколу про адміністративне правопорушення за порушення вимог п. 2.5 Правил дорожнього руху, тобто за відмову водія від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння та вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Будь-яких фактичних даних, які б спростовували чи ставили під сумнів достовірність відеозапису, стороною захисту не надано. Не встановлено таких і під час апеляційного розгляду справи. Вказаний відеозапис є чітким, містить всі необхідні дані для кваліфікації дій правопорушниці, а тому в апеляційної інстанції відсутні підстави вважати даний відеозапис недопустимим доказом.

Твердження апелянтів про не безперервність наданого відеозапису, апеляційний суд відхиляє, оскільки він є безперервним у частині, яка має доказове значення для вирішення питання про наявність чи відсутність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що дійсно п.5 розділу ІІ Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, затвердженої наказом МВС України 18.12.2018 № 1026 передбачена безперервність здійснення відеозапису під час виконання поліцейськими своїх службових обов`язків. Між тим, нормативними документами, які регламентують порядок виявлення та фіксації адміністративних правопорушень, складання протоколів про адміністративні правопорушення та направлення відповідних матеріалів до суду не передбачено обов`язковості надання усього відеозапису, здійсненого у ході виконання поліцейським своїх службових обов`язків. На думку суду, долучений до матеріалів справи відеозапис, на якому зафіксована розмова поліцейського з ОСОБА_1 , з`ясування обставин для складання протоколу про адміністративне правопорушення та процесуальні дії, які при цьому вчинили поліцейські, об`єктивно доводить факт вчинення нею адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП.

У матеріалах справи відсутні, апелянтами під час апеляційного розгляду, не надано достатньо доказів на підтвердження факту істотних порушень працівниками поліції вимог закону, під час складання протоколу про адміністративне правопорушення. Дії працівників поліції відповідали вимогам Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції і проведення такого огляду, затвердженого постановою КМУ від 17.12.2008 року № 1103, а також Інструкції, затвердженої спільним наказом МВС та МОН України від 09.11.2015 року № 1452/735, у зв`язку з чим відповідні твердження поданої апеляційної скарги є неприйнятними.

Ці обставини адміністративної справи давали суду підстави дійти висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, а саме у відмові особи, яка керує транспортним засобом, від проходження, відповідно до встановленого порядку, огляду на стан алкогольного сп`яніння.

Жодних належних та допустимих доказів, які б викликали сумніви у об`єктивності вищевказаних матеріалів, їх фальсифікації, апелянтом не надано, не здобуто таких і в процесі апеляційного розгляду.

Суд обґрунтовано прийшов до висновку, керуючись принципом «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у пункті 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України», що доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Щодо доводів сторони захисту про недотримання поліцейськими вимог ст. 35 Закону України «Про національну поліцію», апеляційний суд звертає увагу на таке.

Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 23 Закону України "Про Національну поліцію"визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів.

Відповідно до п. 5 Порядку перевірки документів в осіб, огляду речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян під час забезпечення заходів правового режиму воєнного стану, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2021 р. N 1456, право на проведення перевірки документів в осіб, огляду речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян надано відповідним уповноваженим особам Національної поліції, СБУ, Національної гвардії, Держприкордонслужби, ДМС, Держмитслужби та Збройних Сил, які визначені в наказі коменданта.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року N 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року N 2102-IX, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому продовжено і діє на даний час.

Апеляційний суд вважає, що працівники поліції діяли в межах повноважень та у спосіб, встановлений Законом України "Про національну поліцію та Закону України "Про правовий режим воєнного стану", з дотриманням вимог "Порядку перевірки документів в осіб, огляду речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян під час забезпечення заходів правового режиму воєнного стану", порушень працівниками поліції вимог чинного законодавства не встановлено.

Більш того, зупинивши транспортний засіб під керуванням ОСОБА_1 , у період дії правового режиму воєнного стану, з метою перевірки документів, правоохоронці діяли у межах правового поля.

Сама по собі незгода водія із причинами зупинки транспортного засобу або не надання працівниками поліції доказів вчинення ним адміністративного правопорушення, не звільняє водія від обов`язку, на вимогу правоохоронців, надати документи, перелік яких визначено законом та у разі необхідності пройти огляд на стан сп`яніння.

Крім того, слід зазначити, що правомірність зупинки транспортного засобу не входить до предмету доказування за диспозицією ч.1 ст. 130 КУпАП. Тому посилання апелянтів на те, що працівники поліції не пояснили причину зупинки, не мають правового значення для вирішення питання про наявність чи відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП.

Аргументи апелянтів щодо розбіжностей у часі складання протоколу та акту огляду не заслуговують на увагу, оскільки в цих розбіжностях вбачається допущена описка (помилка), а фіксація часу початку та завершення події відображена на відеозаписі.

Твердження апеляційної скарги про не відсторонення ОСОБА_1 від керування автомобілем не впливає на доведеність її вини у вчиненні цього правопорушення, оскільки підтверджується сукупністю досліджених місцевим та апеляційним судом доказів.

Факт відсутності приладу, як про це йдеться в апеляційній скарзі, не впливає на доведеність вини і нічим не підтверджений, оскільки ОСОБА_1 від проходження огляду за допомогою приладу Драгер відмовилася.

Всі інші доводи, наведені стороною захисту в апеляційній скарзі та судовому засіданні апеляційної інстанції були предметом ретельного дослідження та змістовного аналізу судом першої інстанції, цілком спростовані висновками, наведеними судом у постанові, інших відомостей, які б могли вплинути на постановлення іншого рішення матеріали справи не містять.

Аналогічні посилання в апеляційній скарзі носять загальний характер та є суб`єктивними, у зв`язку з чим апеляційний суд доходить висновку, що немає необхідності наводити спростування на кожен аргумент апелянтів, викладених ними у поданій апеляційній скарзі.

При цьому апеляційний суд керується висновком ЄСПЛ, зроблений ним у справі «Серекін та інші проти України» від 10.02.2010 року, де в п. 51 Суд вказав, що хоча пункт 1 статті Конвенції (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, однак його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

На переконання суду доводи апеляційної скарги спрямовані виключно на ухилення ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності за вчинення нею адміністративного правопорушення.

Постанова судді місцевого суду про визнання ОСОБА_1 винною у вчиненні вказаного адміністративного правопорушення, відповідає вимогам Закону, адміністративне стягнення за це правопорушення накладено в межах санкції, передбаченої ч.1 ст.130 КУпАП, а тому підстав для її скасування чи зміни немає.

Керуючись ст.294 КУпАП, суддя,

п о с т а н о в и л а:

Постанову Білогірського районного суду Хмельницької області від 27 березня 2024 стосовно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП залишити без зміни, а спільну апеляційну скаргу ОСОБА_1 та захисника Кучерука Т.М. - без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Хмельницького

апеляційного суду Л.М.Кулеша