Справа № 711/7068/24
Номер провадження 3/711/2329/24
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2024 року м. Черкаси

Суддя Придніпровського районного суду м. Черкаси Михальченко Ю.В., розглянувши адміністративні матеріали, які надійшли з Управління патрульної поліції в Черкаській області Департаменту патрульної поліції (протокол серії ЕПР1 № 125364 від 08.09.2024 року) про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: в матеріалах справи відсутній, громадянки України, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП,-

в с т а н о в и в:

В проваджені Придніпровського районного суду м. Черкаси знаходяться адміністративні матеріали, які надійшли з Управління патрульної поліції в Черкаській області Департаменту патрульної поліції про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП.

Згідно протоколу серії ЕПР1 № 125364 від 08.09.2024 року - 08 вересня 2024 року о 13 год. 05 хв. в м. Черкаси по вул. Нарбутівська (Петровського) 101 водій ОСОБА_1 керуючи автомобілем Ford Escape д.н.з. НОМЕР_1 на нерегульованому перехресті вул. Нарбутівська, повертаючи ліворуч на головну дорогу вул. Чорновола не надала дорогу велосипедисту ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який рухався по тротуару головної дороги вул. Чорновола в напрямку вул. Надпільна з вул. Садова. В результаті чого трапилось ДТП, де автомобіль та велосипед отримали механічні пошкодження та матеріальні збитки. Велосипедист від госпіталізації до медичного закладу відмовився, після огляду БШМД 27. Таким чином, водій ОСОБА_1 порушила п. 16.2 ПДР України, за що відповідальність передбачена ст. 124 КУпАП.

Правопорушниця ОСОБА_1 в судовому засіданні вину не визнала та пояснила, що обставини, викладені в протоколі про адміністративне правопорушення не відповідають фактичній обстановці, що сталася. Так, вона керувала транспортним засобом і рухалась на мінімальній швидкості по вул. Нарбутівська в м. Черкаси і за декілька метрів до перехрестя вул. Нарбутівська-Чорновола, вона пригальмувала та пересвідчилась у відсутності пішоходів і розпочала рух транспорту на мінімальній швидкості для подальшого перетину перехрестя. Але у цей час раптово з правої сторони тротуару на проїзну частину дороги, в перпендикулярному напрямку відносно її автомобіля, виїхав велосипедист, внаслідок чого сталося зіткнення. Вона вийшла з автомобіля, оглянула велосипедиста, викликала поліцію та запропонувала викликати швидку допомогу, однак велосипедист відмовився, однак зателефонував своїм батькам, які приїхали на місце події, оскільки хлопець був неповнолітнім. По приїзду поліції, останні склали відносно неї протокол за ст. 124 КУпАП, а саме за порушення п. 16.2 ПДР України. Проте, вона вважає, що даний протокол не відповідає дійсності з огляду на те, що ДТП відбулась не на перехресті, а за декілька метрів від нього. Тобто, фактично нею не виконувався маневр повороту праворуч на нерегульованому перехресті нерівнозначних доріг, як то відображено у протоколі про серії ЕПР1 №125364 від 08.09.2024. Враховуючи викладене, просила закрити провадження у даній справі в зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення. Зазначена позиція ОСОБА_1 викладена в поданих нею до суду письмових поясненнях, які долічені до матеріалів справи із доданими до них доказами.

Заслухавши пояснення правопорушниці ОСОБА_1 , дослідивши письмові матеріали справи, приходжу до наступного:

Згідно зі ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані, зокрема, встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, показаннями технічних приладів та засобів, що мають функції відеозапису, тощо.

Відповідно до положень статті 62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Дослідивши письмові матеріали провадження суд приходить до висновку, що факт порушення ОСОБА_1 правил дорожнього руху, а саме правил повороту на регульованому та нерегульованому перехресті не доведено.

Інших доказів суду не надано.

Отже, повертаючись до обставин даної справи, Суд звертає увагу на те, що ст. 124 КУпАП, передбачає відповідальність за порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, зокрема п. 16.2, що в даному випадку інкримінується ОСОБА_1 .

Відповідно до п. 16.2 ПДР України на регульованих і нерегульованих перехрестях водій, повертаючи праворуч або ліворуч, повинен дати дорогу пішоходам, які переходять проїзну частину, на яку він повертає, а також велосипедистам, які рухаються прямо в попутному напрямку.

Таким чином, в даній ситуації вимагається доведення того, що саме ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом не дотрималася ПДР України, що призвело до ДТП, на підтвердження чого, суду було надано протокол про адміністративне правопорушення.

В даній ситуації на думку Суду в матеріалах справи не знайшло підтвердження того, що ОСОБА_1 порушила п. 16.2 ПДР України.

Зокрема, як було зазначено вище, ОСОБА_1 повністю заперечила вчинення нею адміністративного правопорушення, а саме вказавши, що фактично велосипедист рухався не по проїзній частині в попутному напрямку, а по тротуару, виїхавши на проїзну частину за декілька метрів до перехрестя, перпендикулярно руху її транспортного засобу. Крім того, зазначене вбачається із фотофіксації місця події.

В такій ситуації протокол про адміністративне правопорушення не може бути визнаний належними доказами по даній справі в розумінні ст.251 КУпАП, оскільки за своєю правовою природою він не є самостійними беззаперечним доказом, а обставини викладені в ньому повинні бути перевірені за допомогою інших доказів, які б підтверджували вину особи, яка притягується до адміністративної відповідальності і не викликали сумніви у Суду.

В своїй прецедентній практиці даючи тлумачення Конвенції Європейський Суд неодноразово повторював, що з метою забезпечення змагальності процесу всі докази мають, як правило, подаватися у відкритому судовому засіданні у присутності обвинуваченого. Існують винятки з цього принципу, але вони не можуть призводити до порушення права на захист. За деяких обставин може виникнути потреба у використанні показань, отриманих на етапі розслідування. Якщо підсудному було надано достатню й належну можливість спростувати такі показання - при їх оголошенні або на пізнішому етапі провадження, - саме по собі їх прийняття як доказів не суперечитиме вимогам пункту 1 та підпункту «d» пункту 3 статті 6 Конвенції. Але з цього природно випливає, що в разі, якщо обвинувальний вирок виключно або вирішальною мірою ґрунтується на показаннях особи, яку обвинувачений (підсудний) не мав можливості допитати особисто чи домогтися її допиту під час розслідування справи або судового розгляду, права сторони захисту виявляються обмеженими настільки, що передбачені статтею 6 Конвенції гарантії виявляються порушеними. Щодо показань свідків, допитати яких у присутності підсудного або його захисника виявилося неможливим, Європейський Суд зауважує, що пункт 1 статті 6 Конвенції, узятий у поєднанні з пунктом 3 статті 6 Конвенції, вимагає від Договірних Сторін ужити конкретних заходів для того, щоб підсудний мав можливість допитати свідків, які свідчать проти нього, чи домогтися їх допиту. Однак, якщо немає підстав звинувачувати органи влади в недостатньо старанних зусиллях із забезпечення підсудному можливості допитати відповідних свідків, відсутність цієї можливості як така не означає необхідності припинення кримінального переслідування. Водночас слід з надзвичайною обережністю ставитися до доказів, отриманих від свідка за обставин, що не давали змоги забезпечити право сторони на захист тією мірою, якою Конвенція завжди вимагає забезпечувати його. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися виключно або вирішальною мірою на показаннях, які сторона захисту не мала можливості спростувати (пункт 41 справи «ОСОБА_4 проти України»).

Так, відповідно до матеріалів справи свідки в даному випадку відсутні, а відомості в протоколі, спростовуються поясненнями ОСОБА_1 , що потребувало перевірки «обвинувачення» в судовому засіданні, але як і особа, яка притягується до адміністративної відповідальності, так і Суд були позбавлені можливості зробити відповідну «перевірку».

В той же час, із письмових пояснень, наданих 08.09.2024 неповнолітнім ОСОБА_2 , у присутності його матері ОСОБА_3 , вбачається, що останній «їхав по тротуару, перед проїзною дорогою зупинився, автомобілів не побачив та поїхав далі. Зненацька на мене наїхав автомобіль. Дана подія відбулась 08.09.2024 о 13-01хв. Написано власноруч».

Отже, із пояснень водія ОСОБА_1 та велосипедиста ОСОБА_2 вбачається, що останній рухався на велосипеді по тротуару та виїхав на проїзну частину по вул. Нарбутівська, внаслідок чого відбулось зіткнення із автомобілем Ford Escape д.н.з. НОМЕР_1 .

Із протоколу серії ЕПР1 № 125364 від 08.09.2024 року вбачається, що водій ОСОБА_1 порушила п. 16.2 ПДР, а саме на нерегульованому перехресті вул. Нарбутівська, повертаючи ліворуч на головну дорогу вул. Чорновола не надала дорогу велосипедисту ОСОБА_2 , в результаті чого сталося ДТП.

Тобто, фактично ДТП відбулась не на нерегульованому перехресті, як то зазначено у протоколі про адміністративне правопорушення, а за декілька метрів до вказаного у протоколі перехрестя вулиці Нарбутівська-Чорновола в м. Черкаси.

Наведені факти у відповідності до статті 62 Конституції України повинні тлумачитись судом на користь ОСОБА_1 і вони не дають змоги Суду однозначно оцінити дії останньої, як такі, що містять склад адміністративного правопорушення передбаченого частиною першою статті 124 КУпАП.

Суддя наголошує, що він не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення. Адже діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція).

Так, ч.1 ст.6 Конвенції передбачає, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який … встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення». Відповідно до ч.2 ст.6 Конвенції «кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку». А згідно з положеннями ч.3 ст.6 Конвенції кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права: мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя, тощо.

Відповідно до ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України»,ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, на провадження у справах про адміністративні правопорушення. Наприклад, у справі «Лучанінова проти України» (рішення від 09.06.2011 р., заява № 16347/02) провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.51 КпАП України стосовно заявниці, яка вчинила дрібну крадіжку на загальну суму 0,42 грн., ЄСПЛ розцінив як кримінальне для цілей застосування Конвенції «з огляду на загальний характер законодавчого положення, яке порушила заявниця, а також профілактичну та каральну мету стягнень, передбачених цим положенням». Тим більше «кримінальним обвинуваченням» у розумінні Конвенції слід розглядати протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП, санкція якої передбачає стягнення у вигляді штрафу у розмірі шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік (тоді як за КК України мінімальний штраф становить тридцять неоподатковуваних мінімумів доходів громадян).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважені оцінювати надані їм докази (п.34 рішення у справі «Тейксейра де Кастор проти Португалії» від 09.06.1998 року, п.54 рішення у справі «Шабельника проти України» від 19.02.2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією про захист прав і основоположних свобод.

Згідно з КпАП України ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, а провадження у справах про адміністративні правопорушення, у тому числі й віднесених до компетенції органів внутрішніх справ, здійснюється на основі додержання принципу законності (ч. 1,2 ст.7); завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом (ст. 245).

Діяння тільки тоді визнається адміністративним правопорушенням, коли воно містить всі ознаки його складу, відсутність хоча б однієї з них означає відсутність складу взагалі.

Об`єктивною складовою адміністративного правопорушення передбаченого ст.124 КУпАП є саме порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, а саме порушення правил повороту на нерегульованому та регульованому перехресті, оскільки в ході судового розгляду суду не надано достатніх та допустимих доказів вчинення ОСОБА_1 вищевказаного порушення, а тому відсутня складова вищезазначеного правопорушення.

Згідно з п.1 ст.247 КУпАП розпочате провадження в справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю у разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

За таких обставин суддя вважає, що відсутні докази на підтвердження складу адміністративного правопорушення, передбаченого статті 124 КУпАП.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 40-1, 124, 279, 283 КУпАП,-

п о с т а н о в и в:

Провадження по справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ст.124 КУпАП закрити на підставі п.1 ст.247 КУпАП, у зв`язку з відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена до Черкаського апеляційного суду через Придніпровський районний суд м. Черкаси протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя: Ю. В. Михальченко