Справа № 301/3880/22
Закарпатський апеляційний суд
П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

17.04.2024 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в особі судді Стана І.В., за участі захисника особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, адвоката Ференца А., розглянувши апеляційну скаргу особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 ,

в с т а н о в и в :

Постановою судді Іршавського районного суду Закарпатської області від 31 січня 2023 року,

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, працюючий у ПП ОСОБА_2 ,

визнаний винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, і накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень із позбавленням права керування транспортними засобами на один рік.

Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 536 (п`ятсот тридцять шість) грн 80 коп.

Відповідно до постанови, 19 грудня 2022 року, приблизно о 03 годині 57 хвилин, по вулиці Шевченка в місті Іршава, ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки «Сітроен С4» державний номерний знак НОМЕР_1 у стані алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови та координації рухів, від проходження медичного огляду відмовився в присутності двох свідків. Своїми діями ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить поновити строк на апеляційне оскарження судового рішення, оскільки копію оскаржуваної постанови отримав лише 13.02.2023, позаяк у період з 20.12.2022 по 13.02.2023 перебував закордоном у відрядженні. Вказує на те, що постанова суду єнеобґрунтованою та незаконною, - просить її скасувати. Апелянт вважає, що дії працівників поліції є незаконними, оскільки транспортний засіб, яким керував ОСОБА_1 зупинено безпідставно, всупереч ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію». Зазначає, що поліцейські не пропонували апелянту пройти освідування на місці зупинки автомобіля, що є порушенням вимог ст. 266 КУпАП. Звертає увагу на те, що свідки події були відсутні, крім того, у матеріалах справи немає акту огляду водія на місці зупинки. Звертає увагу на те, що пояснення свідка ОСОБА_3 не можна вважати належним доказом у справі, оскільки письмові пояснення не містять особистого підпису цього свідка. Крім того, на переконання апелянта, у наявному у матеріалах справи рапорті поліцейського та постанові про накладення адміністративного стягнення міститься інша дата, ніж та, що у протоколі про адміністративне правопорушення. Просить постанову скасувати, а провадження у справі закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

Справа про адміністративне правопорушення розглядається за відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 . З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, заяв про відкладення до апеляційного розгляду не подавав, при цьому апеляційним судом враховується те, що розгляд справи відкладався: 29.06.2023 (а. с. 44-47); 28.09.2023 (а. с. 48-50); 30.11.2023 (а. с. 51-55), - за заявами ОСОБА_1 , що у розгляді справи бере участь захисник особи, яка притягується до адміністративної відповідальності,адвокат Ференца А. З огляду на вищенаведене, на приписи ч. 6 ст. 294 КУпАП, апеляційний суд вважає, що неявка особи, яка притягується до адміністративної відповідальності не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши пояснення захисника особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, адвоката Ференца А., який підтримав апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, дослідивши зібрані в справі докази, апеляційний суд доходить висновку про те, що строк на апеляційне оскарження судового рішення необхідно поновити, а апеляційну скаргу задовольнити.

Доводи апеляційної скарги про поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення, апеляційний суд визнає слушними з огляду на таке.

Вирішуючи питання щодо необхідності поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення, апеляційний суд бере до уваги те, що розгляд справи про адміністративне правопорушення здійснювався судом першої інстанції за відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , зі змісту оскаржуваної постанови убачається, що у судове засідання ОСОБА_1 не з`явився. Водночас, апеляційним судом береться до уваги те, що відомостей про те, що ОСОБА_1 було належним чином повідомлено про розгляду справи, а також те, що він своєчасно ознайомився зі змістом судового рішення, матеріали справи не містять. Враховуючи вищезазначене, апеляційний суд вважає за необхідне поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції, визнавши причини його пропуску поважними.

Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість судового рішення підлягають задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 статті 8 КУпАП передбачено, що особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне й об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності, а відповідно до ст. 280 цього ж Кодексу, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язана з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Положеннями ст. 252 цього Кодексу передбачено, що орган (посадова особа) приймає рішення на підставі досліджених доказів, оцінюючи їх за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.

Відповідальність за частиною 1 статті 130 КУпАП настає у разі керування транспортним засобом особами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Апеляційний суд, дослідивши зібрані у справі докази, перевіривши доводи апеляційної скарги вважає, що при розгляді справи щодо ОСОБА_1 вказаних вимог закону судом першої інстанції не було дотримано.

Так, зі змісту мотивувальної частини постанови вбачається, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, однак з протоколу про адміністративне правопорушення серії ААБ №026871 убачається, що транспортним засобом керував водій, при цьому, дані про особу водія, його прізвище та ініціали, у фабулі протоколу відсутні. Отже, зі змісту протоколу не можливо встановити особу водія, який керував автомобілем, перебував у стані алкогольного сп`яніння та який відмовився від проходження освідування.

При цьому, суд першої інстанції залишив поза увагою те, що відповідно до чинного законодавства про адміністративні правопорушення суд розглядає справу в межах складеного щодо особи протоколу та приймає вмотивовану постанову тільки в межах, обставин викладених уповноваженою посадовою особою у протоколі про адміністративне правопорушення, та обсягу доказів, наявних у матеріалах справи.

Суд не вправі самостійно змінювати на шкоду особі фабулу, викладену в протоколі про адміністративне правопорушення, яка, по суті, становить виклад обвинувачення у вчиненні певного правопорушення, винуватість у скоєнні якого певною особою має доводитися в суді; суд також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення. Адже діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Вищенаведене дає обґрунтовані підстави стверджувати, що складений щодо ОСОБА_1 протокол за ч. 1 ст. 130 КУпАП не відповідає вимогам ст. 256 КУпАП.

Вказані вище обставини свідчать про те, що поліцейськими не дотримано відповідного доказового забезпечення, що передбачає такий рівень доказування, який не залишає жодних розумних сумнівів щодо доведеності вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення.

Апеляційний суд, перевіривши наявні у матеріалах справи докази та зміст оскаржуваної постанови констатує, що місцевий суд взагалі не дав аналіз цим доказам, зокрема протоколу про адміністративне правопорушення, копії постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, рапорту, , поясненням ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а саме не зазначив, які відомості містяться у цих доказах, які факти та обставини ці докази підтверджують, у цілому не з`ясував чи відповідають ці докази положенням ст. 251 КУпАП, що в свою чергу свідчить про необґрунтованість та невмотивованість оскаржуваної постанови.

Апеляційний суд визнає слушними доводи апеляційної скарги про те, що направлення на огляд, яке міститься у матеріалах справи не є належним доказом у справі та не відповідає приписам ст. 251 КУпАП.

Так, з письмового направлення убачається (а. с.5), що таке за своєю формою та змістом не відповідає вимогам, які передбачені Інструкцією. З направлення не видається можливим встановити підстави для направлення водія на огляд, тобто відсутні будь-які дані про виявлені у водія ознаки алкогольного сп`яніння, немає відомостей про те, за допомогою якого документу встановленого особу водія, куди саме працівники поліції направляють водія ОСОБА_1 на освідування та за допомогою яких технічних засобів проводитимуть огляд з метою визначення стану алкогольного сп`яніння.

Крім того, заслуговують на увагу доводи ОСОБА_1 про те, що матеріали справи не містять підтвердження, що його, як водія, відстороняли від керування автомобілем, що свідчить про невідповідність дій поліцейського вимогам процедури оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення за ст. 130 КУпАП. Окрім цього, матеріали справи не містять доказів передачі керування транспортним засобом іншій уповноваженій особі, що свідчить про наявність сумнівів щодо законності дій поліцейського при оформленні матеріалів. Тобто, жодних розписок про відсторонення водія від керування транспортним засобом матеріали справи не містять, у тому числі посилання про відсторонення від керування транспортним засобом відсутнє як у письмових доказах, так і на відеоматеріалі.

Зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення убачається, що до нього долучено відеозапис з бодікамери працівників поліції. Водночас, апеляційний суд звертає увагу на те, що, посилаючись на дані з бодікамери поліцейського як на докази винуватості ОСОБА_1 , суд першої інстанції належним чином не перевірив та не дав оцінку цьому доказу.

Дослідженим апеляційним судом відеозаписом з бодікамер працівників поліції, не зафіксовано ні факту керування ОСОБА_1 автомобілем, ні порушення ним ПДР, ні моменту зупинки транспортного засобу. Більш того, відеозапис розпочинається з фрагменту спілкування поліцейських зі ОСОБА_1 , а саме працівники поліції стверджують, що ОСОБА_1 перебуває у стані алкогольного сп`яніння та пропонують проїхати до закладу охорони здоров`я для проходження освідування, на що водій погоджується. Надалі, з іншого фрагменту відеозапису не вбачається належність приміщення, де перебували поліцейські та ОСОБА_1 , саме до медичної установи.

Таким чином, вказаним відеозаписом, який є об`єктивним доказом у справі не зафіксовано ні факту керування ОСОБА_1 транспортним засобом, ні його зупинку, що є обов`язковою складовою об`єктивної сторони складу адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП, ні відмову ОСОБА_1 пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння саме у приміщенні закладу охорони здоров`я, що власне суд першої інстанції не дослідив у повній мірі.

При оцінці тверджень апелянта про те, що поліцейські не пропонували йому пройти освідування на місці зупинки автомобіля, що є порушенням вимог ст. 266 КУпАП, такі апеляційним судом беруться до уваги, оскільки знайшли своє підтвердження.

Відповідно до Розділу ІІ Інструкції, за наявності ознак, передбачених пунктом 3 Розділу І цієї Інструкції, поліцейський проводить огляд на стан сп`яніння за допомогою спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом (п. 1). Огляд на стан алкогольного сп`яніння водія транспортного засобу здійснюється поліцейськими, які мають спеціальні звання (п. 2). Поліцейськими використовуються спеціальні технічні засоби, які мають, зокрема, сертифікат відповідності та свідоцтво про повірку робочого засобу вимірювальної техніки п. 3). Огляд на стан сп`яніння проводиться з дотриманням інструкції з експлуатації спеціального технічного засобу та фіксацією результатів на паперових та електронних носіях, якщо спеціальний технічний засіб має такі функції (п. 4). Перед проведенням огляду на стан сп`яніння поліцейський інформує особу, яка підлягає огляду на стан сп`яніння, про порядок застосування спеціального технічного засобу та на її вимогу надає сертифікат відповідності та свідоцтво про повірку робочого засобу вимірювальної техніки (п. 5). Огляд на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу проводиться в присутності двох свідків.

Згідно з п. 7 Інструкції, у разі відмови водія транспортного засобу від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу або його незгоди з результатами огляду, проведеного поліцейським, такий огляд проводиться в найближчому закладі охорони здоров`я, якому надано право на його проведення відповідно до статті 266 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Як визначено п. 3 Порядку, огляд проводиться поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ і Держспоживстандартом. Відповідно до п. 6 цього Порядку водій транспортного засобу, що відмовився від проведення огляду на місці зупинки транспортного засобу або висловив незгоду з його результатами, направляється поліцейським для проведення огляду до відповідного закладу охорони здоров`я. А згідно п. 8 у разі відмови водія транспортного засобу від проведення огляду в закладі охорони здоров`я поліцейський в присутності двох свідків складає протокол про адміністративне правопорушення, у якому зазначає ознаки сп`яніння і дії водія щодо ухилення від огляд.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що вищевказаними приписами передбачена чітка процедура направлення водія на проходження огляду з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння: на місці зупинки транспортного засобу за допомогою спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ і Держспоживстандартом, а у разі незгоди водія на проведення огляду на стан алкогольного сп`яніння працівником поліції з використанням спеціальних технічних засобів на місці зупинки транспортного засобу або незгоди водія з його результатами, такий огляд, відповідно до приписів закону, проводиться в закладах охорони здоров`я. Іншого порядку не існує.

З наявних у матеріалах справи доказів не вбачається, що працівники поліції діяли у відповідності до встановлених законом вищевказаних вимог. Тобто, жодних відомостей про те, що поліцейські запропонували ОСОБА_1 пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння за допомогою приладу «Драгер», і, лише у разі його незгоди - в закладі охорони здоров`я, наявні у матеріалах справи докази ні кожен окремо, ні у своїй сукупності ,- не містять.

Заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що існують підстави вважати, що письмові пояснення свідка не можна брати до уваги, оскільки зі змісту його пояснень неможливо встановити, чи був свідок ОСОБА_3 при наданні пояснень ознайомлений з положеннями ст. 63 Конституції України, що підтверджується відсутністю особистого підпису вказаного свідка.

Зазначені обставини додатково свідчать про те, що суд першої інстанції поверхово і без наявності належних об`єктивних доказів визнав ОСОБА_1 винуватим у скоєнні передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП адміністративного правопорушення.

Наведені обставини залишились поза увагою суду першої інстанції, що, на переконання апеляційного суду, свідчить про те, що, розглядаючи справу щодо ОСОБА_1 суд першої інстанції у порушення вимог передбачених ст. ст. 245, 252, 280 КУпАП не з`ясував усі обставини справи та не дав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності.

При оцінці доводів апеляційної скарги та прийнятті судового рішення апеляційний суд бере до уваги те, що обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу. Суд не уповноважений за власною ініціативою збирати докази, на підтвердження обставин, викладених у протоколі.

Відповідно до наведених норм права та позиції ЄСПЛ, викладеній у рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Карелін проти Росії» від 20 вересня 2016 року, в якій зазначено, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист та принципу рівності сторін процесу.

У своїх рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18 січня 1978 року, та «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини наголошує, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.

Винуватість особи у вчиненні адміністративного правопорушення має бути безумовно доведена достатніми доказами, які установлюють об`єктивну істину в справі.

Згідно зі ст. 62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, тому суд, приймаючи рішення, виходить із встановлених та перевірених у суді доказів.

За таких обставин, з точки зору достатності доказів, матеріали справи про адміністративне правопорушення не містять тієї сукупності доказів, яка б усунула обґрунтований сумнів щодо доведеності наявності в діянні ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, за викладених у протоколі обставин, а тому всі сумніви і припущення стосовно наявності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення повинні тлумачитись на його користь.

Частина перша ст. 7 КУпАП передбачає, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП передбачено, що провадження в справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Аналізуючи досліджені під час апеляційного розгляду наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку про те, що висновки суду першої інстанції про порушення ОСОБА_1 вимог передбачених п. 2.5 Правил дорожнього руху України та про наявність у діях ОСОБА_1 складу передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП адміністративного правопорушення, не підтверджуються зібраними у справі доказами, що у свою чергу, з огляду на вищенаведені норми та обставини, свідчить про відсутність у діях ОСОБА_1 складу цього адміністративного правопорушення за вказаних у протоколі обставин.

Враховуючи викладене, апеляційний суд доходить висновку про те, що винуватість ОСОБА_1 у вчиненні передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП адміністративного правопорушення, наявними в матеріалах справи доказами не доведена, можливості збирання додаткових доказів у підтвердження факту скоєння правопорушення вичерпані, у зв`язку з чим, апеляційна скарга підлягає задоволенню, постанова суду першої інстанції - скасуванню, а провадження в справі - закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП адміністративного правопорушення.

Приймаючи рішення про закриття провадження у справі апеляційний суд також зазначає, що відповідно до положень Кодексу України про адміністративні правопорушення вжиття заходів по встановленню осіб, які вчинили адміністративні правопорушення на транспорті, їх огляд та огляд транспортних засобів, складання протоколів про адміністративні правопорушення, з`ясування обставин, за яких скоєно правопорушення, вилучення речей та документів (посвідчення водія та інших), покладаються на органи Національної поліції, їх територіальні підрозділи, що відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, що саме на відповідних посадових осіб органів Національної поліції покладено доведення винуватості особи у вчиненні того чи іншого правопорушення на транспорті з точним дотриманням положень чинних нормативно-правових актів.

Приймаючи рішення апеляційний суд також бере до уваги положення передбаченого нормативно-правовими актами України принципу диспозитивності, відповідно до якого сторони провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених нормативно-правовими актами; що в підтвердження висновку про доведеність вини особи у скоєнні правопорушення суд вправі посилатись лише на докази, які зібрані відповідно до чинних нормативно-правових актів України, не містять суперечностей і не є суб`єктивною думкою окремих посадових осіб і не породжують сумнівів у достовірності зазначених у них відомостей; що всі сумніви щодо доведеності вини особи повинні тлумачитись на користь цієї особи.

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Поновити особі, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження судового рішення.

Апеляційну скаргу, яку подав ОСОБА_1 , задовольнити.

Постанову судді Іршавського районного суду Закарпатської області від 31 січня 2023 року, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП, - скасувати, а провадження у справі закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.

Постанова набирає законної сили негайно, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Іван СТАН