Справа № 570/4335/24
Номер провадження 3/570/2512/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2024 року м. Рівне

Cуддя Рівненського районного суду Рівненської області Таргоній М.В., розглянувши матеріали, що надійшли з Відділення поліції №1 (м. Рівне) Рівненського районного управління поліції ГУНП в Рівненській області про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, прож. АДРЕСА_1 , непрацюючого, п/в НОМЕР_1 від 05.12.2022 року,

за ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП),

в с т а н о в и в:

На розгляд до Рівненського районного суду Рівненської області надійшла справа про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 згідно протоколу від 14.08.2024 р. серії ЕПР1 № 111934 за порушення п. 2.5 Правил дорожнього руху, за що передбачена адміністративна відповідальність згідно ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Відповідно до ст. 245 КУпАП завданням провадження у справах про адміністративні порушення є, зокрема своєчасне, всебічне, повне й об`єктивне з`ясування обставин справи. Згідно ст. 252 КУпАП, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно положень пункту 1.3 ПДР учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. В пункті 1.9 ПДР встановлено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством. Пункт 2.5 ПДР зобов`язує водія на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. Відповідальність за порушення вимог пункту 2.5 ПДР передбачена статтею 130 КУпАП.

За змістом протоколу (а.с. 14) 14 серпня 2024 р. о 10 год. 35 хв. в с. Вересневе Рівненського району Рівненської області водій ОСОБА_1 , який керував транспортним засобом Volkswagen Touran, д.н.з. НОМЕР_2 , відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, сп`яніння. Вказано, що такими діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху, за що згідно ч. 1 ст. 130 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність.

В судовому засіданні ОСОБА_1 , якому роз`яснено права згідно ст. 268 КУпАП, заперчив свою винуватість у вчиненні вказаного правопорушення. Повідомив, що керував зазначеним автомобілем, однак від проходження огляду на стан алкогольно сп`яніння він не відмовлявся, мав намір проходити огляд. Однак за вказаних обставин поліцейські повідомили що він може і не виконувати їх вимогу щодо огляду та зазначили про можливість відмови від проходження огляду. Коли в ході розмови, у відповідь на неодноразові та вчергове висловлені звернення про можливість відмовитись від огляду, він повідомив про необхідність отримати правову допомогу для відповідних роз`яснень та висловив сумнів щодо проведення огляду, на нього відразу ж склали протокол про адміністративне правопорушення.Вважає, що дії поліцейських за вказаних обставин не відповідають вимогам Закону та відповідної Інструкції щодо проведення огляду водія. Відразу після того, як поліцейські завершили процедуру оформлення події, він ( ОСОБА_1 ) звернувся до закладу охорони здоров`я, де встановлено, що він не перебував в стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння - був тверезий. Звернувся про закриття провадження у зв`язку із недоведеністю вини особи у вчиненні вказаного правопорушення.

Із матеріалів справи. У доданому до протоколу акті огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів від 14.08.2024 р. (а.с. 3) вказано про відмову особи від проходження такого огляду, згідно направлення водія ТЗ з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння від 14.08.2024 р. ОСОБА_1 до закладу охорони здоров`я КП "Рівненський обласний центр психічного здоров`я населення" не направлявся, із зазначенням про відмову водія від такого огляду (а.с. 4). При цьому вказано про відмову підпису вказаного документу не лише ОСОБА_1 , але і свідками, відомості про яких внесені в акт. У даному випадку зазначене щодо відсутності підписів водія та свідків у вказаному акті ставить під сумнів дотримання встановленого порядку щодо отрмання такого документу, та відповідно щодо відповідності такого документу критеріям належності та допустимості, як доказу.

Даними відеозапису (диск - а.с. 9) зафіксовано зупинку вищевказаного автомобіля та подальше спілкування працівників поліції з ОСОБА_1 , як водієм даного ТЗ, під час якого останньому повідомлено про виявлені в нього ознаки алкогольного сп`яніння та запропоновано пройти відповідний огляд на місці зупинки ТЗ, або в медзакладі. При цьому, хоча ОСОБА_2 не повідомив щодо згоди або відсутності такої проходити огляд на місці зупинення ТЗ, поліцейський відразу зазначив про проходження саме медичного огляду в закладі охорони здоров`я, вказуючи його адресу в м. Рівне, та про можливість відмовитись від такого огляду взагалі. Водій ОСОБА_1 звертався до поліцейських про необхідність отримати відповідні роз`яснення та намагався в телефонному режимі з`ясувати щодо правильності своїх дій у вказанійситуації. Звернення водія поліцейськими проігноровано, що фактично свідчить про відмову особі в клопотанні яке було спрямоване на реалізацію права на захист, поліцейський розпочав оформлення події.

У даному випадку слід зазначити, що відносини, які виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами. Конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному. Реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом (Рішення Конституційного Суду від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011). Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №815/3591/17. Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать також консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У даному випадку відмова поліцейського у задоволенні клопотання ососби про участь захисника адвоката не була достатньо обгрутнованою та вмотивованою. Право на правову допомогу гарантовано ст. 59 Основного закону України.

Складання протоколу про адміністративне правопорушення, оформлення події та розгляд уповноваженим органом (посадовою особою) справи про таке правопорушення належать до різних стадій адміністративного провадження. Вказані положення ст. 59 Конституції України є законодавчими гарантіями об`єктивного і справедливого розгляду справи про адміністративне правопорушення, реалізація яких спрямовується також і для підготовки до захисту кожному, хто притягається до адміністративної відповідальності.

У даному випадку недотримання гарантій права на захист особи на первинній стадії притягнення особи до адміністративної відповідальності ставлять під сумнів законність наступних дій проведених при оформленні події та складанні відповідного протоколу.

Тому, у даному випадку, залишається не спростованим те, що за вказаних обставин, дії поліцейських на місці події при спілкуванні із водієм, не відповідають усім критеріям "пасивності" при виявленні правопрушення. Також наведене ставить під сумнів обставини вказані поліцейським у протоколі та дотримання поліцейськими при огляді водія на стан сп`яніння вимогам ст. 266 КУпАП та Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Разом з тим, того ж дня (в день події) 14.08.2024 р. о 12 год. 55 хв. в КП "Рівненський обласний центр психічного здоров`я населення" проведено огляд та тестування ОСОБА_1 за результатом якого, в останнього не виявлено ознак алкогольного чи наркотичного сп`яніння. У даному випадку результати такого дослідження, із урахуванням наведеного, ставлять під сумнів перебування ОСОБА_1 в стані сп`яніння під час керування автомобілем за обставин, вказаних у протоколі. Відомості, які б вказували на неналежність та недопустимість такого результату дослідження, як доказу у справі, судом не встановлено. Таких результат ставить під сумнів обставини вказані поліцейським у протоколі.

Відповідно до положень ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися в т.ч. на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

У справі "Barbera, Messegu and Jabardo v. Spain" від 06 грудня 1998 року, Європейський суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинуватості вимагає серед іншого, щоб виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, щоб особа скоїла правопорушення, яке ставиться їй в провину; всі сумніви, щодо її винуватості повинні тлумачитися на користь цієї особи.

Також у даному випадку, суд звертається до застосовування Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини як джерела права, а ЄСПЛ притримується у своїх рішення позиції того, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа "Коробов проти України" N 39598/03 від 21.07.2011 року), тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування "поза розумним сумнівом" (рішення від 18 січня 1978 року у справі "Ірландія проти Сполученого Королівства" (Ireland v. the UnitedKingdom), п. 161, Series A заява N 25).

Із урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що у даному випадку матеріали справи не містять достатнього обсягу належних та допустимих доказів вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. Обставини вчинення ОСОБА_1 зазначеного правопорушення та наявність в його діях скаду вказаного правопорушення матеріалами справи не підтверджуються, а винуватість особи вважається недоведеною. Згідно ч. 2 ст. 284 КУпАП, при наявності обставин, передбачених статтею 247 цього Кодексу, виноситься постанова про закриття справи.

При цьому, враховується практика ЄСПЛ, яка визначає, що фабула, викладена у протоколі про адміністративне правопорушення, по суті становить виклад обвинувачення у вчиненні певного правопорушення, винуватість у скоєнні якого певною особою має в суді доводитися, а суд не вправі самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст. 6 Конвенції.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 247, ч. 1 ст. 130, ст. 280, 283-284 КУпАП, суд

п о с т а н о в и в:

Закрити провадження в справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП відносно ОСОБА_1 за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, згідно п. 1 ч. 1 ст. 247, ч. 2 ст. 284 КУпАП.

Постанова може бути оскаржена до Рівненського апеляційного суду через Рівненський районний суд Рівненської області протягом десяти днів з дня її винесення, в порядку ст. 294 КУпАП.

Суддя Таргоній М.В.