КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2024 року м. Київ

справа № 754/3940/24

провадження № 33/824/2850/2024

Київський апеляційний суд у складі судді Желепи О.В. розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Рвачова Олексія Олександровича, подану в інтересах ОСОБА_1 , на постанову Деснянського районного суду міста Києва від 12 квітня 2024 року

у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , за ч. 1 ст. 130 КУпАП

ВСТАНОВИВ

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД № 730031 від 09 березня 2024 року ОСОБА_1 08 березня 2024 року приблизно о 23-45 год. в м. Києві по вул. Електротехнічній, 26 керував транспортним засобом «Skoda Roomster» д.н.з. НОМЕР_1 з ознаками наркотичного сп`яніння, неприродня блідість, розширені зіниці, які не реагують на світло, підвищена жвавість. Від проходження огляду у лікаря у встановленому законом порядку відмовився.

Вказаними діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.5 ПДР України, чим вчинив адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 12 квітня 2024 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) грн із позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 605,60 грн.

Не погодившись з такою постановою, Рвачов О.О. , який діє в інтересах ОСОБА_1 , 22 квітня 2024 року подав через Деснянський районний суд м. Києва апеляційну скаргу, у якій просить оскаржувану постанову скасувати, а провадження у справі закрити у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції було поверхнево розглянуто справу, не було здійснено повного та об`єктивного дослідження обставин справи.

Вказує, що з наявного у справі відеозапису вбачається, що працівники поліції не перевіривши у ОСОБА_1 ознак наркотичного сп`яніння абсолютно безпідставно запропонували останньому пройти огляд у лікаря-нарколога, не зважаючи на те, що у нього не було виявлено жодних ознак наркотичного сп`яніння.

Зазначає, що ОСОБА_1 , був згоден пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння за допомогою приладу "Драгер" та у лікаря-нарколога, проте поліцейський почав повідомляти ОСОБА_1 провокативну інформацію про можливість відмовитись від проходження такого огляду, не роз`яснюючи наслідки такої відмови у вигляді складення протоколу за п. 2.5. ПДР України, що вказує на протиправність дій працівників поліції до схиляння до відмови від проходження огляду.

Посилаючись на практику Європейського суду з прав людини, вказує на недопустимість протоколу про адміністративне правопорушення як доказу винуватості ОСОБА_1 та порушення судом вимоги щодо безсторонності у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції внаслідок розгляду справи за відсутності сторони обвинувачення в особі прокурора та перебирання на себе обов`язків щодо підтримання обвинувачення.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його захисник Рвачов О.О. доводи апеляційної скарги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити з підстав, викладених у ній, постанову Деснянського районного суду міста Києва від 12 квітня 2024 року скасувати, провадження у справі закрити.

Заслухавши пояснення учасників провадження, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та вмотивованість постанови суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.

Постанова Деснянського районного суду міста Києва від 12 квітня 2024 року мотивована тим, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП підтверджується матеріалами адміністративної справи, зокрема: протоколом про адміністративне правопорушення серії ААД №730031 від 09.03.2024, відеозаписами з нагрудних камер поліцейських.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи, а також підтверджуються належними та допустимими доказами, що містяться у матеріалах справи.

У рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 року, Європейський суд з прав людини постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

За змістом п. 2.5 Правил дорожнього руху України водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Частиною 1 статті 130 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність як за керування транспортними засобами особами, які перебувають у стані наркотичного сп`яніння, так і за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан наркотичного сп`яніння.

За логікою цього складу адміністративного правопорушення відмовою є свідома, вольова та цілеспрямована поведінка водія, за якої він після отримання від працівника поліції законної вимоги пройти огляд на стан сп`яніння, роз`яснення порядку його проходження та наслідків відмови від проходження огляду не вчиняє дій, які від нього вимагаються та/або своїми діями перешкоджає виконанню таких дій.

Відповідно до п. 2 Розділу І Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України № 1452/735 від 09.11.2015 (далі - Інструкція) огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України (далі - поліцейський) є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.

Згідно з п. 4 Розділу І Інструкції ознаками наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, є:

а) наявність однієї чи декількох ознак стану алкогольного сп`яніння (крім запаху алкоголю з порожнини рота), тобто:

1) порушення координації рухів;

2) порушення мови;

3) виражене тремтіння пальців рук;

4) різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя;

5) поведінка, що не відповідає обстановці.

б) звужені чи дуже розширені зіниці, які не реагують на світло;

в) сповільненість або навпаки підвищена жвавість чи рухливість ходи, мови;

г) почервоніння обличчя або неприродна блідість.

Заперечуючи щодо наявності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, вказується, про відсутність передбачених законом ознак наркотичного сп`яніння, внаслідок чого вимога поліцейських пройти огляд на стан наркотичного сп`яніння є незаконною

Апеляційний суд відхиляє вказаний довід як необґрунтований та безпідставний з оглядну на таке.

За приписами ст. 266 КУпАП та Інструкції підстава для проведення огляду на відповідний стан сп`яніння випливає саме із внутрішнього переконання поліцейського, що особа перебуває у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.

Враховуючи викладене, констатовані поліцейським ознаки наркотичного сп`яніння у ОСОБА_1 визнаються апеляційним судом як такі, що мали місце, оскільки також підтверджуються відеозаписом із нагрудної камери поліцейського, а тому вимога щодо проходження огляду в медичному закладі на стан наркотичного сп`яніння була обґрунтованою. Зокрема, з відеозапису вбачається повідомлення ОСОБА_1 поліцейському відомостей про вживання останнім психотропних препаратів та антидепресантів (00:00:46, 00:03:26, 00:03:38, 00:06:00), внаслідок чого у поліцейського виникли обґрунтовані підстави вважати про перебування ОСОБА_1 у стані наркотичного сп`яніння. Крім цього поведінка ОСОБА_1 явно не відповідала обстановці, оскільки у відповідь на законні дії поліцейських ОСОБА_1 кричить, агресивно себе поводить, не віддає примірник постанови про накладення адміністративного стягнення, не повертає ручку поліцейського, розповідає своє бачення та розуміння законодавства.

Щодо доводів про згоду ОСОБА_1 пройти огляд на стан сп`яніння за допомогою приладу "Драгер" та у медичному закладі у лікаря-нарколога апеляційний суд зазначає таке.

Відповідно до п. 12 Розділу ІІ Інструкції у разі наявності підстав вважати, що водій транспортного засобу перебуває у стані наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, згідно з ознаками, визначеними в пункті 4 розділу I цієї Інструкції, поліцейський направляє цю особу до найближчого закладу охорони здоров`я.

Згідно з п. п. 7, 8 Розділу ІІІ Інструкції проведення лабораторних досліджень на визначення наркотичного засобу або психотропної речовини обов`язкове. Метою лабораторного дослідження є виявлення або уточнення наявних речовин, що здатні спричинювати стан сп`яніння.

Із відеозапису дійсно вбачається, що ОСОБА_1 неодноразово погоджується на проходження огляду на стан сп`яніння за допомогою приладу "Драгер". Разом із цим, прилад "Драгер" за своїми функціональними можливостями здатен надати результати лише щодо вмісту алкоголю в організмі того, хто оглядається. Проте, у ОСОБА_1 були визнані ознаки саме наркотичного сп`яніння, що унеможливлює застосування приладу "Драгер", а тому згода на проходження огляду за допомогою нього не впливає на кваліфікацію дій ОСОБА_1 , оскільки такий огляд проводиться виключно в медичному закладі з проведенням лабораторних досліджень.

Маніпулятивними є також доводи про згоду ОСОБА_1 пройти огляд на стан наркотичного сп`яніння у медичному закладі, оскільки з відеозапису вбачається, що така згода супроводжується твердженнями про те, що ОСОБА_1 або "сам поїде на Петра Запорожця, а поліцейська машина за ним", або "поліцейська машина поїде, а він за ними" (00:04:56, 00:07:35). Тобто ОСОБА_1 постійно висував певні умови, за яких він буде згодний пройти огляд на стан наркотичного сп`яніння у медичному закладі. Натомість вимогами п. 9 Розділу ІІ Інструкції передбачено, що з метою забезпечення достовірності результатів огляду водіїв транспортних засобів, які мають бути оглянуті в закладах охорони здоров`я, поліцейський забезпечує доставку цих осіб до найближчого закладу охорони здоров`я не пізніше ніж протягом двох годин з моменту виявлення підстав для його проведення.

Доводи щодо нероз`яснення наслідків відмови від проходження огляду апеляційний суд відхиляє через їх необґрунтованість, оскільки з відеозапису вбачається неодноразове доведення до відома ОСОБА_1 наслідків його дій та його свідома відмова від їх вчинення (00:04:20, 00:05:40, 00:07:45, 00:08:25, 00:10:00).

Щодо доводів про відсутність сторони обвинувачення у справі в особі прокурора апеляційний суд звертає увагу на таке.

Конституцією України, КУпАП та іншими законодавчими актами не наділено прокуратуру повноваженнями щодо "підтримання обвинувачення" у справах про адміністративні правопорушення, передбачені ст. 130 КУпАП.

Стаття 19 Конституції України зобов?язує органи державної влади діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У свою чергу Конституцією України (ст. 131-1) та нормами Закону України "Про прокуратуру" (ст. 2) на органи прокуратури покладено функції підтримання державного обвинувачення в суді; представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених Законом; нагляду за додержанням законів органами, що провадять оперативно-розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство; нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов?язаних з обмеження и особистої свободи громадян.

Поряд з цим, згідно з ч. 3 ст. 2 Закону України "Про прокуратуру" на прокуратуру не можуть покладатися функції, не передбачені Конституцією України.

Нормами ч. 5 ст. 7 КУпАП визначено, що прокурор здійснює нагляд за додержанням законів при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення виключно при застосуванні заходів примусового характеру, пов?язаних з обмеження особистої свободи громадян.

Водночас санкція ч. 1 ст. 130 КУпАП не передбачає застосування до особи заходів примусового характеру, пов?язаних з обмеженням особистої свободи громадян. Кодексом визначено обов`язкову участь прокурора лише при провадженні у справах про адміністративні правопорушення, пов?язані з корупцією за ст.ст. 172-4 - 172-9,172-9-2 КУпАП.

Наявність рішень ЄСПЛ не стає імперативною підставою для залучення прокурора у справах про адміністративні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Таким чином, участь прокурора у розгляді судом справ за ч. 1 ст. 130 КУпАП законом не передбачена та буде виходити за межі повноважень, наданих законодавцем органам прокуратури. Разом із цим, відсутність сторони обвинувачення при розгляді справи в суді автоматично не свідчить про перебирання судом функцій обвинувачення та порушення ст. 6 ЄКПЛ.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Статтею 294 КУпАП визначено, що апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статей 245, 280 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, а орган чи посадова особа при розгляді справи про адміністративне правопорушення, з урахуванням положень, викладених у статтях 251, 252 КУпАП, зобов`язаний з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи і, керуючись законом та правосвідомістю, оцінити докази за своїм внутрішнім переконанням в їх сукупності.

Суд, у відповідності з приписами ст. 252 КУпАП, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Вказані вимоги закону при розгляді матеріалів за протоколом про адміністративне правопорушення судом першої інстанції були дотримані, а висновок суду про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП є правильним, оскільки він відповідає обставинам справи та наявним у матеріалах справи доказам.

Згідно з положеннями статті 294 КУпАП за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право:

1) залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін;

2) скасувати постанову та закрити провадження у справі;

3) скасувати постанову та прийняти нову постанову;

4) змінити постанову.

За таких обставин апеляційна скарга залишається без задоволення, а постанова Деснянського районного суду міста Києва від 12 квітня 2024 року залишається без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. 294 КУпАП, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Рвачова Олексія Олександровича , подану в інтересах ОСОБА_1 , - залишити без задоволення.

Постанову Деснянського районного суду міста Києва від 12 квітня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя О. В. Желепа