Номер провадження: 33/813/1548/24
Номер справи місцевого суду: 517/274/24
Головуючий у першій інстанції Тростенюк В. А.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.06.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі судді Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря Малюти Ю.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Фрунзівського районного суду Одеської області від 06 травня 2024 року у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП,

встановив:

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД № 123863, 29 лютого 2024 року біля 15 год. 53 хв. гр. ОСОБА_1 , по вул. Орлика в с. Йосипівка Роздільнянського району Одеської області, керував автомобілем «ВАЗ-21093», номерний знак НОМЕР_1 в стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан алкогольного сп`яніння проводився зі згоди водія, у встановленому законом порядку із застосування газоаналізатора Alcotest Drager 6810 під запис на нагрудну камеру «Bodu Cam», результат тесту 2,96 %. Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.9а ПДР України.

Постановою Фрунзівського районного суду Одеської області від 06 травня 2024 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік та стягнуто в дохід держави судовий збір за розгляд адміністративної справи судом в розмірі 605 грн. 60 коп.

Не погодившись з наведеною постановою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на її незаконність, просить суд скасувати постанову Фрунзівського районного суду Одеської області від 06 травня 2024 року та закрити справу на підставі п. 4 ч. 1 ст. 247 КУпАП (вчинення дії особою в стані крайньої необхідності).

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що постанова суду першої інстанції прийнята при неповному з`ясуванні обставин справи. Зазначає, що в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, так як він діяв в стані крайньої необхідності, зважаючи на те, що коли йому стало відомо, що на території домоволодіння знаходиться вибуховий пристрій, знаючи, що в автомобілі знаходилось декілька каністр з бензином, він зрозумів, що в результаті можливого вибуху постраждає автомобіль на якому він приїхав, а тому знаходячись в стані крайньої необхідності, він прийняв рішення виїхати на автомобілі «ВАЗ-21093» з подвір`я на дорогу (проїхав 5-6 метрів), щоб уникнути можливого вибуху пального. Крім того, звертає увагу на відкрите кримінальне провадження за заявою ОСОБА_1 про скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, досудове розслідування яке має значення для встановлення наявності або відсутності обставин у вигляді скоєння адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, який діяв в стані крайньої необхідності.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його захисник адвокат Тіора Ю.П. доводи апеляційної скарги підтримали та просили закрити провадження на підставі п.4 ч.1 ст. 247 КУпАП (вчинення дії особою в стані крайньої необхідності).

Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а постанова суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, виходячи з наступного.

Частиною 7 ст.294 КУпАП, передбачено, що апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.

Згідно з ст. 245 КУпАП, провадження по справам про адміністративні правопорушення повинно бути засновано на своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванню обставин справи та вирішення її в точній відповідності з законом.

Оцінка доказів, у відповідності до ст.252 КУпАП, здійснюється за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності.

Відповідно до п.п. «а» п.2.9 Правил дорожнього руху України водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції, розглядаючи справу про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_1 додержався вимог статей 245 та 252 КУпАП та на підставі аналізу доказів, досліджених під час судового розгляду, з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, дійшов до обґрунтованих висновків про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, застосувавши до нього адміністративне стягнення, у межах санкції ч.1 ст.130 КУпАП.

Так, відповідно до ч.1 ст.130 КУпАП відповідальність за вказане адміністративне правопорушення настає у разі керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передачі керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Висновок судді про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення підтверджується зібраними по справі доказами, а саме:

- протоколом про адміністративне правопорушення серії ААД № 123863 від 29.02.2024 (а.с. 1);

- роздрукованим чеком «Alcotest Drager», відповідно до якого результат тестування на алкоголь ОСОБА_1 склав 2,96 % (а.с. 5);

- актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів (а.с. 6);

- свідоцтвом про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки (а.с. 7);

- направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння (а.с. 8);

- паспортом з персонального нагрудного відеореєстратора (а.с. 9);

- відеозаписом події, яка сталася 29.02.2024 (а.с. 10).

Аналіз досліджених під час судового розгляду судом першої інстанції та перевірених апеляційним судом доказів у їх сукупності дає підстави зробити висновок про доведеність вини ОСОБА_1 встановленою постановою судді Фрунзівського районного суду Одеської області від 06 травня 2024 року та порушенні ним вимог п. 2.9а ПДР України, тобто вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Враховуючи, що в апеляційній скарзі не оспорюється факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, судом апеляційної інстанції не наводяться докази на підтвердження вказаних обставин.

У доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на те, в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, так як він діяв в стані крайньої необхідності, зважаючи на те, що коли йому стало відомо, що на території домоволодіння знаходиться вибуховий пристрій, знаючи, що в автомобілі знаходилось декілька каністр з бензином, він зрозумів, що в результаті можливого вибуху постраждає автомобіль на якому він приїхав, а тому знаходячись в стані крайньої необхідності, він прийняв рішення виїхати на автомобілі «ВАЗ-21093» з подвір`я на дорогу (проїхав 5-6 метрів), щоб уникнути можливого вибуху пального.

Зазначені доводи апеляційний суд вважає непереконливими та недоведеними, зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 17 КУпАП особа, яка діяла в стані крайньої необхідності, необхідної оборони або яка була в стані неосудності, не підлягає адміністративній відповідальності.

Згідно ст. 18 КУпАП не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

Інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства.

Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам.

Однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.

Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої, повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.

Підставою крайньої необхідності є небезпека інтересам, які охороняються адміністративним законодавством. Ця небезпека може бути викликана: 1) протиправними діями людини: 2) діями тварин; 3) природними явищами; 4) джерелом підвищеної небезпеки (технічними та транспортними засобами) тощо.

Крім того, крайню необхідність можна визнати правомірною лише при наступних обставинах (ознаках): небезпека не може бути усунена іншим шляхом, окрім як заподіяння шкоди, тобто крайня необхідність є єдиним засобом захисту від небезпечних дій; при крайній необхідності шкода завдається не джерелу небезпеки, а інтересам третіх осіб; шкода, яка заподіюється при крайній необхідності, повинна бути меншою, ніж та, яка попереджена.

Таким чином, вчинення протиправного діяння в стані крайньої необхідності представляє собою дії правопорушника спрямовані на усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, встановленому порядку управління, але за умов, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунена іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена.

Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 21 грудня 2018 року у справі №686/5225/17.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції, ОСОБА_1 підтвердив, що він керував автомобілем в стані алкогольного сп`яніння, однак зазначив, що вчинив вказане правопорушення в стані крайньої необхідності, оскільки в результаті сварки, що сталася в будинку його колишньої дружини, остання дістала гранату. Знаючи, що в його автомобілі знаходилось декілька каністр з бензином, він зрозумів, що в результаті можливого вибуху можуть постраждати діти та автомобіль, тому прийняв рішення виїхати з будинкуна дорогу.

Проте суд критично відноситься до того, що ОСОБА_1 діяв в стані крайньої необхідності, оскільки з відеозапису, долученого працівниками поліції до матеріалів справи, вбачається, що останній на місці зупинки транспортного засобу не зазначав, що виїхав з будинку з метою уникнення можливого вибуху, а вказував, що його вигнали і він вирішив виїхати з будинку, при цьому в ході розмови з працівниками поліції вживання алкогольних напоїв не заперечував.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що ОСОБА_1 міг скористатися своїм правом та зазначити в протоколі про адміністративне правопорушення, у графі пояснення особи, яка притягується до адміністративної відповідальності що він діяв в стані крайньої необхідності, проте не скористався цим та від викладення пояснень відмовився.

Доказів, що така небезпека не могла бути усунена іншим шляхом, також не надано.

Відкрите кримінальне провадження про скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України не підтверджує факт вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП в стані крайньої необхідності, тим більш питання про його порушення було ініційоване вже після.

Зазначені доводи були предметом перевірки в суді першої інстанції і суд вірно визначився, що доказів наявності, обставин передбачених ст. 17 КУпАП, що виключають адміністративну відповідальність не встановлено, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Таким чином, зважаючи на конкретні обставини справи, адміністративне правопорушення, яке вчинив ОСОБА_1 є умисною, суспільно небезпечною дією, а тому, зазначені у апеляційній скарзі обставини не можуть вважатись такими, що є підставою для закриття справи, у зв`язку з вчиненням дій особою в стані крайньої необхідності.

Відтак, доводи скаржника про відсутність у його діях складу адміністративного правопорушення є необґрунтованими і не заслуговують на увагу. Таку позицію слід розцінювати як намагання останнім уникнути встановленої законом відповідальності за скоєне правопорушення.

Керування транспортним засобом у стані алкогольного чи іншого сп`яніння є найбільш тяжким порушенням у сфері безпеки дорожнього руху. Тяжкість обумовлена ступенем суспільної небезпеки, яка завдається вказаним діянням. Водій у стані сп`яніння є загрозою для життя та здоров`я інших учасників дорожнього руху: водіїв, пішоходів, велосипедистів, а також і для самого себе та власності третіх осіб.

У рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Таким чином, постанова судді місцевого суду відповідає вимогам закону, істотних порушень норм матеріального чи процесуального права, які були б підставою для зміни чи скасування судового рішення не встановлено.

Адміністративне стягнення накладено судом першої інстанції у відповідності до вимог ст. 33 КУпАП, з врахуванням характеру вчиненого правопорушення, його особи, ступеня вини та в межах санкції ч. 1 ст. 130 КУпАП, що є достатнім для виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобіганню вчиненню нових правопорушень.

Враховуючи викладене, судом першої інстанції прийнято законне рішення, підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Відповідно п.1 ч.8 ст.294 КУпАП, за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін.

Керуючись ст.ст. 7, 294 КУпАП, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Фрунзівського районного суду Одеської області від 06 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя

Одеського апеляційного суду Є.С. Сєвєрова