Номер провадження: 33/813/2977/24
Номер справи місцевого суду: 521/674/24
Головуючий у першій інстанції Громік Д. Д.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.12.2024 року м. Одеса

Суддя Одеського апеляційного суду Кострицький В.В., за участю: секретаря судового засідання Булацевської Я.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвокатів Монастирної Інги Олександрівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 на постанову Малиновського районного суду м. Одеси від 17 травня 2024 року по адміністративному правопорушенню передбаченому ч. 1 ст. 130 КУпАП стосовно ОСОБА_1 ,-

В С Т А Н О В И В:

Короткий виклад обставин справи

Оскарженою постановою ОСОБА_1 визнано винуватим у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 17000 (сімнадцять тисяч) грн., з позбавленням права керування транспортними засобами, строком на 1 (один) рік, а також стягнуто судовий збір у розмірі 605,60 грн.

Згідно з оскарженою постановою, 16.12.2023 року, о 20 год. 40 хв. в м. Одеса, по вул. Балківська, буд. 211, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки «INFINITI», державний номерний знак НОМЕР_1 , з ознаками алкогольного сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота, порушення координації рухів, порушення мови. Від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку відмовився, чим порушив п. 2.5 «Правил дорожнього руху», затверджених Постановою КМУ від 10.10.2001 року №1306, відповідальність за що передбачена ч.1 ст.130 КУпАП.

Короткий виклад вимог та доводів апеляційної скарги

Не погоджуючись з вказаною постановою ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить змінити постанову Малиновського районного суду м. Одеси в частині накладення адміністративного покарання, а саме виключити з резолютивної частини оскаржуваного рішення вказівку про застосування до ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік .

Крім того, в апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить поновити строк на апеляційне оскарження постанови, посилаючись на те, що оскільки ОСОБА_1 перебував на військовій службі у Збройних Силах України та протягом строку апеляційного оскарження був у відрядженні. Про існування вказаного судового рішення не знав. Перебування у лавах ЗСУ з 14.09.2023 року підтвердив копією військового квитка ОСОБА_1 та довідкою командира ВЧ НОМЕР_2 від 19.09.2024 року про перебування на військовій службі. Згідно з відомостями військового квитка, в період з 07.05.2024 року по 01.06.2024 року був у відрядженні. Про існування вказаного судового рішення ОСОБА_1 дізнався, коли 17.09.2024 року він був зупинений працівниками поліції та притягнутий до адміністративної відповідальності за порушення п.2.1.а ПДР - керування т/з особою, позбавленою права керування т/з. Водночас, відповідно до наказу командира ВЧ НОМЕР_2 від 17.09.2024 р. № 188-НР командир маневрено-вогневої групи молодший сержант ОСОБА_1 з 18.09.2024 р. по 19.09.2024 р. перебував у добовому наряді. Саме тому, ОСОБА_1 зміг ознайомитись зі станом розгляду його справи та отримати копію судового рішення лише після виходу з добового наряду - 19.09.2024 року. Після цього, він без зайвих зволікань, у встановлений КУпАП 10-денний строк з дня отримання копії судового рішення, подав апеляційну скаргу. Яку було повернуто судом апеляційної інстанції. Також було повернуто апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яку вона отримала 22.11.2024 року, що підтверджується штрих-кодом на конверті №434(т.2 а.с.14).

Апелянт вказує, що висновки суду першої інстанції здійснені без всебічного урахування обставин справи; зокрема того, що ОСОБА_1 свою вину у вчиненні адміністративного правопорушення визнав у повному обсязі та готовий нести відповідальність за вчинене, проте є військовослужбовцем, а саме - командиром машини взводу охорони роти охорони Військової частини НОМЕР_2 , до посадових обов?язків якого належить обов?язкове керування транспортним засобом; під час відряджень до зони бойових дій постійно використовує особистий автомобіль InfinityQX56, державний номерний знак НОМЕР_1 . А тому, керуючись сталою судовою практикою, принципами пропорційності, справедливості та індивідуальності покарання, суд першої інстанції мав би застосувати до ОСОБА_1 адміністративне стягнення, передбачене ч.1 ст. 130 КУпАП, без позбавлення права на керування транспортним засобом.

Також посилались на практику Одеського апеляційного суду, в частині позбавлення особи права керування транспортними засобами, з урахуванням конкретних обставин справи та особи правопорушника, який відповідно до долучених до справи документів є військовослужбовцем та перебуває на посаді водія, слід вважати не в повній мірі відповідаючим інтересам держави, оскільки таке стягнення, незважаючи на те, що воно передбачено санкцією статті закону, є надмірним та не відповідає принципу розумності, а його застосування не слугуватиме досягненню мети забезпечення справедливого балансу між інтересами суспільства та особи, яка на теперішній час перебуває на військовій службі та боронить державу. Вважали, що в даному випадку, накладення на особу адміністративного стягнення у виді штрафу, є достатнім для критичного усвідомлення останнім протиправності свого вчинку, а саме відмови від вимоги правоохоронців пройти огляд на стан алкогольного сп?яніння навіть з урахуванням обставин справи, зокрема алгоритму дій правоохоронців про що зазначено вище, а також в достатній мірі слугуватиме вихованню особи та запобігатиме вчиненню ним нових, в тому числі аналогічних правопорушень у сфері дорожнього руху.

Позиція апеляційного суду

Сторони не з`явились до зали суду, про що надіслали відповідну заяву про розгляд без їх участі, про час та місце судового перегляду справи були повідомлені належним чином, що не заважає розгляду апеляції, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Щодо строку на апеляційне оскарження постанови суду.

Частиною 2 ст. 294 КУпАП встановлено, що постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основною засадою судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна особа має право на справедливий і публічний розгляд її справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Право на судовий захист є конституційним правом людини (ст. 55 Конституції України), яке не може бути обмежене, крім випадків, передбачених Конституцією України (ст. 64). Однією з гарантій реалізації цього права є апеляційне та касаційне оскарження судових рішень як одна з основних засад судочинства в Україні, що може бути обмежене лише законом (п. 8 ч. 1 ст. 129 Конституції України).

Згідно зі ст. 289 КУпАП апеляційний суд має право поновити строк оскарження постанови по справі про адміністративне правопорушення в разі наявності поважних причин пропуску зазначеного строку з боку особи, яка оскаржує постанову суду першої інстанції.

Оскаржувана постанова Малиновського районного суду м. Одеси була ухвалена 17 травня 2024 року. Матеріали справи не містять відомостей про направлення ОСОБА_1 та його представнику копії постанови. Про існування постанови ОСОБА_1 стало відомо лише 17 вересня 2024 року, копію оскаржуваної постанови отримав лише 19 вересня 2024 року. В подальшому адвокат через суд першої інстанції 24 вересня 2024 року звернувся з апеляційною скаргою, яку поверталось стороні захисту декілька разів з різних обставин. Перший раз апеляційну скаргу було повернуто адвокату так як договір з адвокатом був укладений поза межами процесуального строку на оскарження. Так в останній раз постановою Одеського апеляційного суду від 11.11.2024 року апеляційну скаргу вкотре було повернуто, яку адвокат Монастирна І.О. отримала 22.11.2024 року.

Однак з метою доступності правосуддя та права апеляційного перегляду , враховуючи уразливий стан військовослужбовця, який у зв`язку з підтвердженими численими фактами несення військовослужбовцем добового наряду та перебування у відрядженнях (т.1 а.с.44-49;53-54;58;83;215-216) у зв`язку з виконанням військових обов`язків був позбавлений можливості в належному порядку захищати свої права та з метою забезпечення права учасників справи на доступ до правосуддя та перегляд справи судом вищого рівня, що є складовою права на справедливий суд, апеляційний суд, вважає можливим поновити апелянту строк на апеляційне оскарження постанови від 17.05.2024 стосовно ОСОБА_1 ..

Щодо суті апеляційної скарги

Відповідно до положень ст. 1 КУпАП, завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Згідно положень ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, суд, при розгляді справи про адміністративне правопорушення, крім іншого, зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» передбачено, що при розгляді справ зазначеної категорії необхідно з`ясовувати всі обставини, перелічені у ст.ст. 247, 280 КУпАП. Зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим ст.ст. 283, 284 КУпАП. У постанові, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Відповідно до вимог ч.1 ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 7 ст. 294 КУпАП, апеляційний суд переглядає справу в межах доводів апеляційної скарги.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, апеляційний суд приходить до висновку, що постанова суду першої інстанції щодо визнання ОСОБА_1 винуватим у скоєні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, є законною та обґрунтованою.

Так, згідно з протоколом серії ААД № 647658, 16.12.2023 року, о 20 год. 40 хв. в м. Одеса, по вул. Балківська, буд. 211, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки «INFINITI», державний номерний знак НОМЕР_1 , з ознаками алкогольного сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота, порушення координації рухів, порушення мови. Від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку відмовився, чим порушив п. 2.5 «Правил дорожнього руху», затверджених Постановою КМУ від 10.10.2001 року №1306, відповідальність за що передбачена ч.1 ст.130 КУпАП (а.с.1).

Факт вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, підтверджується відеозаписом обставин події, на якому зафіксована хронологія подій, які відбувались 16.12.2023 року.

Зокрема на відеозапису зафіксовано відмову ОСОБА_1 від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння як на місці зупинки та в медичному закладі (0:08:24 хв.), а також зафіксовано, що ОСОБА_1 не заперечував, що вживав алкоголь (0:08:00) та не заперечував, що керував транспортним засобом та зазначив, що їхав відвідати товариша на автовокзал, а потім додому.

Апеляційний суд вважає, що зібрані у справі докази в їх сукупності відповідають критерію належності, допустимості та достатності для висновку про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП за кваліфікуючою ознакою відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння.

Однак, оцінивши сукупність встановлених під час апеляційного розгляду обставин справи, дослідивши надані захистом документи щодо особи ОСОБА_1 , апеляційний суд вважає, що при обранні виду і розміру адміністративного стягнення відносно ОСОБА_1 , суд першої інстанції не врахував обставин справи та даних про особу правопорушника, які могли суттєво вплинути на прийняття рішення в частині застосування виду адміністративного стягнення.

Відповідно до вимог ст.ст. 23, 33 КУпАП адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень.

Стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України. При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника ступінь його вини майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Адміністративнє стягнення має на меті крім покарання порушника, запобігання скоєнню нових правопорушень.

Однак на переконання апеляційного суду, покарання правопорушника не є самоціллю, а виступає необхідним засобом виховання правопорушника і запобігання правопорушенням в майбутньому.

У статті 17 Закону України від 23.02.2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «При розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, на провадження у справах про адміністративні правопорушення (справа «Надточий проти України від 15 травня 2008 року»). ЄСПЛ зазначив, що український уряд визнав кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення.

ЄСПЛ у рішенні по справі «Шмауцер (Schmautzer) проти Австрії» від 23.10.1995 року зазначив, що дорожньо-транспортні правопорушення, за які може бути накладено стягнення у виді штрафу чи обмеження у користуванні водійськими правами, підпадають під визначення «кримінального обвинувачення». Позбавлення прав на управління транспортним засобом також розглядається Європейським Судом кримінально-правовою санкцією, оскільки «право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності» (рішення у справі «Маліге проти Франції» від 23 вересня 1998 року).

У справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява №10249/03) ЄСПЛ зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16 жовтня 2008 року), ЄСПЛ вказав, що при призначенні покарання «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи»». Також, як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) ЄСПЛ зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним».

Частина 2 ст. 61 Конституції України передбачає, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Враховуючи вище наведене та вирішуючи питання щодо справедливості та пропорційності застосування до ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами в даній справі, апеляційний суд зазначає наступне.

Суд враховує, що санкція ч.1 ст.130 КУпАП не передбачає застосування альтернативного стягнення, оскільки вказана норма закону передбачає одночасне накладення штрафу та позбавленням водія права керування транспортними засобами.

Разом з тим, апеляційний суд вважає, що позбавлення ОСОБА_1 права керування транспортними засобами, з урахуванням конкретних обставин справи та особи правопорушника, який визнав свою провину у скоєнні адміністративного правопорушення, відповідно до долучених до справи документів є військовослужбовцем та перебуває на посаді водія, а саме : службовою характерстикою з якою вбачається, що під час проходження внутрішньої служби у військовій частині ОСОБА_1 використовує для служби власний технічний засіб Infinity QX56 д.н. НОМЕР_1 , до посадових обовязків входить обовязкове керування транспортними засобами (т.1 а.с.213;т.2 а.с.21), довідкою про перебування на військовій службі у ВЧ НОМЕР_2 (т.2 а.с.22), наказом командира військовї частини НОМЕР_2 №188-НР від 17.09.2024 року, що ОСОБА_1 був у добовому наряді в статусі командира маневрено-вогневої групи (т.2 а.с.23-24), копією військового квитка, з якої вбачається спеціальність ОСОБА_1 - водій автомобілів(т.2 а.с.28) слід вважати не в повній мірі відповідаючим інтересам держави, оскільки таке стягнення, незважаючи на те, що воно передбачено санкцією статтею закону, є надмірним та не відповідає принципу розумності, а його застосування не слугуватиме досягненню мети забезпечення справедливого балансу між інтересами суспільства якє насамперед потребує захисту зі сторони воїнів ЗСУ і обмеження прав ОСОБА_1 щодо керування транспортними засобами вкрай негативно вплинє на мобільність підрозділу та на моральний стан особи, яка на теперішній час ризикуючи власним життям перебуває на військовій службі та боронить державу. Також суд враховує відсутність шкідливих наслідків правопорушення.

Апеляційний суд вважає, що вказані обставини, в своїй сукупності, дають суду підстави дійти висновку про те, що виконання ОСОБА_1 функцій водія на службі в ЗСУ, вочевидь буде більш раціональним та кориснішим для виконання завдань сил оборони.

В даному випадку, на думку апеляційного суду, накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді штрафу, є достатнім для критичного усвідомлення останнім протиправності свого вчинку, а саме відмови від вимоги правоохоронців пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння навіть з урахуванням обставин справи, зокрема алгоритму дій правоохоронців про що зазначено вище, а також в достатній мірі слугуватиме вихованню ОСОБА_1 та запобігатиме вчиненню ним нових, в тому числі аналогічних правопорушень у сфері дорожнього руху.

З урахуванням наведених обставин справи та враховуючи дію принципів пропорційності та дінамічного тлумачення Європейської конвенції з прав та основоположних свобод людини суд вважає, що апеляційна скарга сторони захисту підлягає задоволенню, а оскаржена постанова суду першої інстанції підлягає зміні в частині застосування адміністративного стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортним засобом.

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд,

постановив:

Клопотання ОСОБА_2 про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови Малиновського районного суду м. Одеси від 17 травня 2024 року задовольнити.

Поновити ОСОБА_2 строк на апеляційне оскарження постанови Малиновського районного суду м. Одеси від 17 травня 2024 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову Малиновського районного суду м. Одеси від 17 травня 2024 року, якою ОСОБА_1 визнаний винуватим за ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення змінити.

Виключити з першого абзацу резолютивної частини постанови судді Малиновського районного суду м. Одеси від 17 травня 2024 року адміністративне стягнення у вигляді позбавлення права керування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком 1 (один) рік.

В іншій частині постанову суду першої інстанції залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення й оскарженню не підлягає.

Повний текст виготовлено 20 грудня 2024 року.

Суддя Одеського апеляційного суду В.В. Кострицький