Справа 350/486/24
Номер провадження 3/350/185/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 травня 2024 року селище Рожнятів

Суддя Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області Бейко А.М., розглянувши справу про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

в с т а н о в и в:

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД №586696, 17.03.2024 о 17 год. 40 хв. у с.Дуба по вул.Молодіжна водій керував автомобілем «DAWOO» Т13110 з явними ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота, порушення координації рухів, порушення мови, різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя), від проходження медичного огляду на місці зупинки та в медичному закладі на стан вживання алкоголю відмовився.

У судовому засіданні ОСОБА_1 свою вину у вчиненні інкримінованого йому адміністративного правопорушення не визнав та пояснив, що він 17.03.2024 справді керував транспортним засобом без використання ременя безпеки, у зв`язку з чим поліцейський виніс стосовно нього постанову. Однак, він не керував автомобілем у стані алкогольного сп`яніння і не відмовлявся від огляду на стан сп`яніння, оскільки на той час на місці зупинки не розумів, що поліцейський від нього хоче. Так, поліцейський говорив про якийсь тест і про лікарню, однак він жодного разу не пояснив, що це за тест і з якою метою він проводиться, у який медичний заклад і для чого йому потрібно їхати, як і не вимагав про проходження такого огляду. У кінцевому підсумку поліцейський склав протокол і сказав, які пояснення написати, що він і зробив. Більше детально процедуру огляду йому пояснив йому адвокат. Вважає, що не порушував жодних правил та просив провадження у справі закрити.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Ошуст С.Є. просив закрити провадження у цій справі, оскільки вважає, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП. Так, адвокат зазначив, що у поліцейських не було законних підстав вимагати проходити огляд на стан алкогольного сп`яніння, оскільки жодних ознак алкогольного сп`яніння у ОСОБА_1 не було. Більше того, поліцейські не вимагали у ОСОБА_1 про проходження огляду на стан сп`яніння. ОСОБА_1 не розумів, що хочуть поліцейські, оскільки вони не роз`яснили процедуру проходження огляду на стан сп`яніння і які наслідки можуть наступити у випадку проходження огляду або відмови від нього. Не усвідомлюючи про що говорить поліцейський, неможна стверджувати, що ОСОБА_1 відмовився від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку. По суті з контексту розмови, зафіксованої на відеозаписах, вбачається, що поліцейський маніпулював водієм та спонукав його відмовитись від проходження огляду. За таких обставин, на думку адвоката, у діях ОСОБА_1 відсутній склад правопорушення.

Вислухавши особу, стосовно якої складено протокол про адміністративне правопорушення та адвоката, вивчивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, оцінивши всі докази, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до переконання, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, враховуючи таке.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 62 Конституції України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

При цьому, ЄСПЛ у справі «Аллене де Рібермон проти Франції» вказав, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.

Для того, щоб особа була притягнута до адміністративної відповідальності, необхідно довести наявність в її діях (бездіяльності) складу та події адміністративного правопорушення.

Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання.

Отже, в силу принципу презумпції невинуватості, діючого при розгляді справ про адміністративні правопорушення, всі сумніви у винності особи, що притягується до адміністративної відповідальності, тлумачаться на її користь, а недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Відповідно до положень ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Оцінка доказів, відповідно до ст. 252 КУпАП, відбувається за внутрішнім переконанням особи, що приймає рішення, та ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному досліджені всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю, а жодний доказ не має наперед встановленої сили.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року №14 "Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті" звертається увага суду на неприпустимість спрощеного підходу до судового розгляду справ про адміністративні правопорушення на транспорті та ігнорування прав осіб, яких притягають до відповідальності, потерпілих, їх законних представників і захисників.

Процедура розгляду справ про адміністративні правопорушення не передбачає участі при судовому розгляді сторони обвинувачення, що може призвести до змішування ролі обвинувача та судді і тим самим дати підстави для законних сумнівів неупередженості суду, порушити принцип змагальності (див. наприклад пункти 44-45 справи «Кривошапкін проти Росії»). У зв`язку із чим суд не може самостійно перебирати на себе «функції обвинувачення» і відшукувати докази вини особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, винуватість особи має доводитися саме в суді, що вимагає «обережності дій суду» при вирішені питання про тягар доказування в такій категорії справ.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував, що визначення суті правопорушення та його ідентифікація як кримінального правопорушення здійснюється не тільки з врахуванням того, що таке правопорушення відноситься до кримінального права у правовій системі держави, а і з урахуванням правової природи порушення, його характеру і ступеню суворості покарання, яке може понести правопорушник (справа "Озтюрк проти Німеччини", "Кемпбелл і Фелл проти Сполученого Королівства").

При цьому, Європейський суд зазначав про те, що санкція у виді позбавлення прав на управління транспортним засобом розглядається як кримінально-правова санкція, оскільки «право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності».

Отже, керуючись ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та враховуючи практику Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст. 17 ЗУ "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" повинні застосовуватись судами, як джерело права, приймаючи до уваги правову природу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, його характер і ступінь суворості передбачених стягнень, необхідно прийти до висновку, що особа, яка обвинувачується у вчиненні вищевказаного правопорушення повинна користуватися основними гарантіями, які забезпечуються при обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідальність за ч.1 ст.130 КУпАП наступає за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а так само в разі відмови особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння.

Об`єктом вказаного правопорушення є суспільні відносити у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.

Об`єктивна сторона адміністративного правопорушення знаходить свій прояв у дії чи бездіяльності, що заборонені адміністративним правом. У багатьох випадках вона залежить від місця, часу, обставин і способу скоєння адміністративного правопорушення, а також від причинного зв`язку між діянням і шкідливими наслідками цього діяння, вчинення протиправного діяння в минулому, його системності. Законодавство про адміністративні правопорушення охоплює саме ці елементи змісту об`єктивної сторони адміністративного правопорушення.

Щодо об`єктивної сторони правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, то визначені склади об`єктивної сторони даного правопорушення полягають у:

- керуванні транспортними засобами особами в стані алкогольного сп`яніння;

- керуванні транспортним засобом в стані наркотичного сп`яніння;

- керуванні транспортним засобом в стані іншого сп`яніння;

- керуванні транспортним засобом під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції;

- передачі керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння;

- передачі керування транспортним засобом особі, яка перебуває під впливом таких лікарських препаратів;

- відмові особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Суб`єкт вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП спеціальний водій, тобто особа, яка керувала транспортним засобом в стані сп`яніння або відмовилась від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.

Суб`єктивна сторона даного правопорушення визначається ставленням до наслідків і характеризується наявністю вини у формі умислу.

Отже, обов`язковою ознакою правопорушення, передбаченого вказаною частиною даної статті КУпАП є керування транспортним засобом водієм в стані сп`яніння або його відмова від проходження відповідно до встановленого законом порядку огляду на стан сп`яніння.

Суд звертає увагу, що порядок проведення огляду на стан сп`яніння визначений ст.266 КУпАП, положеннями Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, яка затверджена наказ Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України 09.11.2015 №1452/735 (далі за текстом - Інструкція), а також Порядком направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 року № 1103 (далі за текстом - Порядок).

Отже, законодавство чітко регламентує огляд водія для визначення стану сп`яніння, дотримання визначеної процедури та порядку якого є однією з підстав для притягнення особи до відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП.

Відповідно до ст.266 КУпАП, особи, які керують транспортними засобами, річковими, морськими або маломірними суднами і щодо яких є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, підлягають відстороненню від керування цими транспортними засобами, річковими, морськими або маломірними суднами та оглядові на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.

Огляд водія (судноводія) на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення.

У разі незгоди водія (судноводія) на проведення огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров`я. Перелік закладів охорони здоров`я, яким надається право проведення огляду особи на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, затверджується управліннями охорони здоров`я місцевих державних адміністрацій. Проведення огляду осіб на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, в інших закладах забороняється.

Направлення особи для огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду здійснюються в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Разом з тим, відповідно до п.9 розділу ІІ Інструкції, з метою забезпечення достовірності результатів огляду водіїв транспортних засобів, які мають бути оглянуті в закладах охорони здоров`я, поліцейський забезпечує доставку цих осіб до найближчого закладу охорони здоров`я не пізніше ніж протягом двох годин з моменту виявлення підстав для його проведення.

Таке ж положення передбачено і пунктом 7 Порядку.

З вищезазначених приписів чинного законодавства України вбачається, що працівники поліції, встановивши факт керування автомобілем особою, в якої наявні ознаки алкогольного сп`яніння, дотримуючись встановленого законом порядку, повинні запропонувати водію пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу за допомогою спеціального технічного засобу. У разі незгоди водія або із результатами огляду або на проведення зазначеного огляду поліцейським, такий огляд повинен бути проведений в закладі охорони здоров`я. При цьому, час протягом якого поліцейський повинен забезпечити водія до медичного закладу становить дві години.

Дії ОСОБА_1 кваліфіковані працівниками поліції за ч.1 ст.130 КУпАП на підставі п.2.5 Правил дорожнього руху (далі - ПДР).

Відповідно до п.2.5 ПДР, водій повинен на вимогу працівника поліції пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп`яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин.

Відповідно до вимог п.2.9 ПДР, водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин.

ОСОБА_1 у своїх поясненнях, наданих у судовому засіданні ствердив, що він не відмовлявся пройти огляд на стан сп`яніння у лікувальному закладі, оскільки на той час на місці зупинки не розумів, що поліцейський від нього хоче, а останній жодного разу не пояснив, який тест потрібно пройти і з якою метою, у який медичний заклад і для чого йому потрібно їхати, як і не вимагали проходження огляду.

Окрім цього, представник ОСОБА_1 адвокат Ошуст С.Є. в судовому засіданні ствердив, що поліцейські не вимагали у ОСОБА_1 про проходження огляду на стан сп`яніння, при цьому останній не розумів, що хочуть поліцейські, оскільки вони не роз`яснили процедуру проходження огляду на стан сп`яніння і які наслідки можуть наступити у випадку проходження огляду або відмови від нього. Не усвідомлюючи про що говорить поліцейський - неможна стверджувати, що ОСОБА_1 відмовився від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку. По суті поліцейський спонукав водія відмовитись від проходження огляду.

Надаючи оцінку вищезазначеним твердженням ОСОБА_1 та його представника, судом також було досліджено відеозаписи, які містяться на двох відеодисках «memorex DVD-R» на яких зафіксовано розмову працівників поліції із особою, відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення.

Так, на відеозаписах з назвою «0000000__0012» і «0000000__0011» зафіксовано як поліцейський каже ОСОБА_1 : «треба пропонувати тест», «будете проходити тест?», «я зобов`язаний дати систему», «будете проходити тест на місці чи може бажаєте у лікувальному закладі?». Однак, поліцейський жодного разу не роз`яснив ОСОБА_1 , що саме за тест він пропонує пройти, за допомогою якої «системи», яка процедура проходження такого тесту та які наслідки можуть наступати для водія у випадку відмови від проходження такого тесту. Також не роз`яснив поліцейський у який лікувальний заклад і з якою метою він пропонує проїхати ОСОБА_1 .

Разом з тим, після вищевикладених звернень поліцейського, ОСОБА_1 повідомляє «та давайте зараз пройдем», на що поліцейський запитує: «на місці зупинки?», а водій відповідає «так».

Однак, після згоди ОСОБА_1 пройти тест, поліцейський не забезпечив водію можливості пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння шляхом продування спеціального технічного приладу, натомість почав роз`яснювати ОСОБА_1 , що пройти огляд на стан сп`яніння це його право, і що він, як поліцейський не може позбавити його такого права, а також висловлював інші судження, потреба в яких у той момент не була виправданою, оскільки першочерговою необхідністю було проходження водієм огляду на стан сп`яніння. Після цього ще деякий час поліцейський щось писав на аркуші паперу, а згодом знову почав ставити ОСОБА_1 запитання «чи буде він проходити тест на місці», хоча перед тим ОСОБА_1 уже висловив безсумнівну згоду на проходження такого тесту.

Підсумовуючи вищевикладені встановлені судом обставини діалогу поліцейського і ОСОБА_1 , слід дійти висновку, що пропонування поліцейським водію пройти тест без відповідного роз`яснення передбаченої законом процедури проходження огляду водія на стан алкогольного сп`яніння, свідчить про неготовність поліцейського забезпечити реальну можливість особі пройти огляд на стан сп`яніння та має на меті з`ясувати, чи відмовиться водій від проходження такого огляду, що буде формальною підставою для складання щодо нього протоколу за ч.1 ст.130 КУпАП.

До такого висновку слід прийти також з урахуванням того, що почувши від водія згоду «пройти тест», поліцейський не забезпечив йому реальної можливості пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку, натомість вчиняв вищеописані дії, які на думку суду, свідчать про неготовність проводити огляд водія на стан сп`яніння, з метою отримання у подальшому відмови водія від проходження такого огляду.

Продовжуючи аналізувати розмову поліцейських із водієм, можна почути, що поліцейський продовжив неодноразово ставити водію запитання: «Будете проходити на місці чи в лікувальному, що бажаєте?», «на місці чи відмовляєтесь, вибирайте?», «Будете проходити чи відмовляєтесь?». При цьому, такі запитання водія були нечіткими в розрізі того, що поліцейський жодного разу так і не роз`яснив водію, що саме і у який спосіб він повинен пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння.

Далі поліцейський запитує: «то ви відмовляєтесь, так я зрозумів? Я зрозумів так, так? Я розумію так правильно, чи ні? Чи ви будете проходити?», на що ОСОБА_1 відповідає «ну то певно що відмовляюсь», а поліцейський повідомляє: «Ні, то такого «певно що» нема, так або ні». У відповідь на це водій каже: «та я прошу вас», а поліцейський перебиває його і каже: «то я складаю адміністративні матеріали», на що ОСОБА_1 каже: «порадьте, та не складайте». Аналогічна по суті розмова із схожими запитаннями та відповідями відбувається ще деякий час. При цьому водій неодноразово просить поліцейського пояснити, як краще йому в цій ситуації необхідно вчинити.

Очевидною відповіддю на таке прохання ОСОБА_1 було б надання поліцейським відповідного роз`яснення, зокрема, що виконати вимогу працівника поліції пройти в установленому порядку огляд для визначення стану алкогольного сп`яніння є обов`язком кожного водія. Разом з тим, примусове проведення огляду водія на стан сп`яніння є недопустимим, що надає право особі відмовитись від проходження відповідного огляду. Однак у цьому випадку, відмова від проходження огляду на стан сп`яніння є окремою підставою для притягнення до адміністративної відповідальності незалежно від того тверезий водій чи ні, і відмова пройти огляд фактично прирівнюється до визнання своєї провини, у зв`язку з чим буде складено протокол про адміністративне правопорушення, на підставі якого особу може бути притягнуто судом до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП із застосуванням адміністративного стягнення у виді штрафу із позбавленням права керування транспортними засобами. Однак, поліцейський не роз`яснив водію таких юридичних аспектів, хоча на переконання суду, таке роз`яснення наслідків відмови від огляду та суворості адміністративного стягнення спонукало б водія пройти відповідний огляд.

Згодом поліцейський знову запитує: «Мені потрібно спочатку з`ясувати, що відбувається, розумієте? Аби я знав. Чи ви будете проходити, чи ви відмовляєтеся, чи ви їдете у медичний заклад, чи ви там і від медичного відмовляєтеся», на що водій відповідає: «я взагалі не хочу того всього», а поліцейський його перебиває і запитує: «проходите, так?», на що ОСОБА_1 відповідає: «Ну то ми проходимо». Після цього поліцейський перекручуючи відповідь водія ставить йому одразу протилежне запитання: «Не приходите, так?», на що водій ніби погоджується, в очікуванні, що така відповідь є правильною, і відповідає: «Ага, не проходимо».

Далі поліцейський каже: «бо я не розумію, що ви говорите», з чим погоджується і ОСОБА_1 та відповідає: «я не розумію сам», а поліцейський звертається до дружини ОСОБА_1 і каже їй, щоб вона допомогла чоловіку визначитись, адже він не розуміє, що відбувається.

Далі поліцейський знову каже: «Кажіть, що ви хочете», у відповідь на що водій відповідає: «я хочу аби було без проблем, без штрафу».

Після цього працівник поліції звертається до ОСОБА_1 і каже: «Без проблем, добре, без проблем то я вже зрозумів. А тепер кажіть чи ви тут будете дихати чи не будете. Тут дихаєте, чи в медичному закладі, чи без медичного закладу, чи ви взагалі від усього відмовляєтесь і будьте здорові», на що водій відповідає: «ну якщо треба, то я дихну тут на місці, я не хочу їхати». У відповідь на це поліцейський посміхається і каже: «Я то зрозумів…», на що ОСОБА_1 відповідає «А, я відмовляюсь». При цьому, суд звертає увагу, що останнє фраза поліцейського «Я то зрозумів…» була висловлена у запитуваній інтонації, а водій відповів, що відмовляється, оскільки не знав, яка відповідь має бути однозначно правильною і протягом всього діалогу неодноразово змінював позицію, зокрема декілька разів казав, що відмовляється від огляду, а тричі погоджувався пройти огляд. З відеозапису недвозначно вбачається, що водій очікував, що правильну відповідь йому має сказати поліцейський, оскільки після того як він висловив згоду пройти огляд, на уточнююче запитання поліцейського «не проходите», ОСОБА_1 змінив свою думку і сказав «Ага, не проходимо». Схожа ситуація відбулась і після фрази поліцейського «Я то зрозумів…», після чого ОСОБА_1 знову відмовився від огляду, хоча перед тим був згідний його пройти.

Далі поліцейський запитує: «Відмовляєтесь, все я зрозумів? Складаємо адміністративні матеріали», на що дружина ОСОБА_1 запитує: «а якщо відмовляється то що?», на що поліцейський пояснює: «то складаємо адміністративні матеріли», після чого дає вказівку іншому поліцейському примусово виключити ведення відеофіксації на нагрудну бодікамеру.

Отже, проаналізувавши розмову поліцейського та ОСОБА_1 на місці зупинки, суд прийшов до висновку, що після тричі висловленої згоди ОСОБА_1 «пройти тест», поліцейський не забезпечив йому реальну можливість продути спеціальний технічний прилад для вимірювання вміст алкоголю у вдихуваному повітрі та не представив такий прилад для продування. При цьому, аналіз розмови поліцейського із водієм на місці зупинки дає підстави вважати, що проходження водієм огляду на стан сп`яніння не було першочерговим завданням поліцейського, а без сумніву, мало за мету з`ясувати, чи відмовиться водій від проходження такого огляду, що буде формальною підставою для складання щодо нього протоколу за ч.1 ст.130 КУпАП.

Суд вважає слушними та обґрунтованими доводи ОСОБА_1 про те, що він не відмовлявся пройти огляд на стан сп`яніння у лікувальному закладі, оскільки на той час не розумів, що поліцейський від нього хоче, а останній жодного разу не пояснив, який тест потрібно пройти і з якою метою, у який медичний заклад і для чого йому потрібно їхати, оскільки при формулюванні поліцейським запитань «будете проходити тест?», «я зобов`язаний дати систему», «будете проходити тест на місці чи може бажаєте у лікувальному закладі?» без роз`яснення процедури проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, водій позбавлений можливості розуміти про який тест ідеться мова, з якою метою йому потрібно їхати у медичний заклад та у який конкретно.

Окрім цього, ОСОБА_1 стверджує, що працівник поліції чітко не формулював свої вимоги, а звертався у формі запитання, тобто не вимагав у нього про проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння.

Надаючи оцінку зафіксованому на відеозаписах діалогу поліцейського і водія, суд звертає увагу на відсутність саме вимоги пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння.

Особа, яка обвинувачується у вчиненні вищевказаного адміністративного правопорушення повинна користуватися основними гарантіями, які забезпечуються при обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення. За такої умови беззаперечним також є той факт, що особа, уповноважена на проведення огляду особи на стан сп`яніння, зобов`язана роз`яснити водію порядок проведення такого огляду та наслідки відмови від його проходження, що у свою чергу забезпечить особі можливість розуміти суть інкримінованого адміністративного правопорушення (пред`явленого обвинувачення) та прийняти рішення про подальше проходження огляду на стан сп`яніння або ж відмову від нього.

При цьому, пунктом 2 розділу 4 Правил етичної поведінки поліцейських передбачено обов`язок поліцейського у відносинах із населенням висловлювати вимоги чи зауваження, що стосуються особи, у ввічливій та переконливій формі.

Аналізуючи надані в судовому засіданні пояснення ОСОБА_1 та аргументи адвоката Ошуста С.Є. в розрізі досліджених відеозаписів, приходжу до переконання, що працівниками поліції не було чітко, однозначно, а також переконливо та в імперативній формі роз`яснено ОСОБА_1 , в чому він обвинувачується та які дії він повинен вчинити, щоб пройти процедуру огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку. Як наслідок, чітко не пред`явлено вимогу водію пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану сп`яніння, а за відсутності такої вимоги, відсутні підстави вважати, що ОСОБА_1 відмовився від проходження огляду у встановленому законом порядку.

У складеному щодо ОСОБА_1 протоколі про адміністративне правопорушення у графі із поясненнями ОСОБА_1 зазначив: «Я керував автомобілем Део вину визнаю частково».

У судовому засідання ОСОБА_1 зазначені у протоколі письмові пояснення щодо частково визнання вини пояснив тим, що справді керував автомобілем без використання пасивного ременя безпеки. При цьому, з відеозаписів вбачається, що такі пояснення ОСОБА_1 написав зі слів поліцейського.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що письмові пояснення ОСОБА_1 , з огляду на принцип презумпції невинуватості, не мають доказового значенні при розгляді цієї справи.

Вищезазначені істотні порушення норм чинного законодавства при провадженні у справі про адміністративне правопорушення свідчать про недотримання працівниками поліції відповідних правил при проведенні процедури огляду особи на стан сп`яніння та унеможливлюють встановлення даних, поза розумним сумнівом, про винуватість ОСОБА_1 вчиненні інкримінованого йому правопорушення. У зв`язку з цим суд визнає проведений відносно ОСОБА_1 огляд на стан сп`яніння недійсним, а докази, які додані до матеріалів справи про адміністративне правопорушення на підтвердження його винуватості у вчиненні інкримінованого правопорушення неналежними.

Враховуючи наведене, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, суд, поза розумним сумнівом, приходить до переконання у недоведеності вини ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому адміністративного правопорушення.

Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі встановлення вини особи в його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами, а не підтвердження здійснення водієм правопорушення відповідними доказами, не породжує правових підстав для притягнення його до адміністративної відповідальності. Аналогічна права позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №536/1703/17, адміністративне провадження №К/9901/3839/17.

Отже, згідно з вимогами ч.2 ст. 62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться виключно на її користь, тобто суд може притягнути особу до адміністративної відповідальності лише на тих доказах, які спростовують усі розумні сумніви щодо вини особи.

Зазначене узгоджується і з практикою Європейського суду з прав людини, що сформульована у п.43 рішення ЄСПЛ від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (з відсиланням на п. 282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey), згідно яких «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом».

За змістом ст.251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення.

В силу вимог ч. 4 ст.129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін і закон не покладає на суд обов`язок збирати докази винуватості чи невинуватості особи.

Із врахуванням положень і тлумачень ст.6Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки таким чином, неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя.

Виходячи з прецедентної практики ЄСПЛ, хоч і за національним законом особа притягується до адміністративної відповідальності, їй пред`явлено «кримінальне обвинувачення» в його автономному розумінні ЄСПЛ, яке повинно тлумачитися в світлі трьох критеріїв, а саме з урахуванням кваліфікації розгляду з точки зору внутрішньодержавного законодавства, його сутності і характеру, суворості потенційного покарання (пункт 51 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Михайлова проти Російської Федерації»). Зокрема, в даному випадку можна врахувати, що адміністративне стягнення у виді штрафу, разом з позбавленням права керування транспортним засобом, мають каральний і стримуючий характер.

Наведені обставини свідчать, що адміністративне правопорушення передбачене статтею 130 КУпАП може бути віднесено до «кримінального обвинувачення» в розумінні статті 6 Конвенції із розповсюдженням відповідних гарантій щодо справедливого судового розгляду.

Згідно з ч.1 ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

На думку суду, застосування адміністративного стягнення до особи за відсутності належних та достатніх доказів її протиправної дії чи бездіяльності не відповідатиме принципу верховенства права і міститиме ознаки свавільного застосування адміністративних повноважень.

Відповідно до п.1 ст. 247 КУпАП обставиною, що виключає провадження в справі про адміністративне правопорушення є відсутність події і складу адміністративного правопорушення.

За наведених вище обставин суд прийшов до переконання, що провадження у справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Керуючись п. 1 ст. 247, 283, 284 КУпАП, суд

п о с т а н о в и в:

Закрити провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до адміністративної відповідальності за ст.130 ч.1 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях складу цього адміністративного правопорушення.

На постанову може бути подано апеляційну скаргу до Івано-Франківського апеляційного суду протягом десяти днів з дня винесення постанови через Рожнятівський районний суд Івано-Франківської області.

Суддя А.М. Бейко