Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 33/4809/348/24 Головуючий у суді І-ї інстанції Іванова Л. А.
Категорія - 130 Доповідач у суді ІІ-ї інстанції Онуфрієв В. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.07.2024 року. суддя Кропивницького апеляційного суду Онуфрієв В.М., за участю секретаря Сакари І.І., особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та в його інтересах захисника адвоката Мусієнка В.В. розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника адвоката Мусієнка В.В. на постанову Ленінського районного суду м.Кіровограда від 21 травня 2024 року, якою:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, зареєстрованого АДРЕСА_1 , проживаючого АДРЕСА_2 ,

визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік.

Стягнуто судовий збір на користь держави в розмірі 605 грн. 60 коп.,

ВСТАНОВИВ:

Згідно постанови суду першої інстанції, ОСОБА_1 10 березня 2024 року о 22:06 год. в м. Кропивницькому по вул. Преображенська, 66, водій ОСОБА_1 , керував транспортним засобом «Mitsubishi Outlander», державний номерний знак НОМЕР_1 в стані алкогольного сп`яніння, огляд якого зі згоди водія відповідно до встановленого законодавством порядку проводився із застосуванням спеціального технічного приладу «Drager Alcotest 6810», тест 8163, результат 1,48 проміле, з яким водій ОСОБА_1 згоден, чим порушив п.2.9 а Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність за ч.1 ст.130 КУпАП.

В апеляційній скарзі захисник адвокат Мусієнко В.В. просив поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати постанову суду першої інстанції та закрити провадження у справі у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 діяв в стані крайньої необхідності. Свої вимоги обґрунтовував тим, що вказану постанову стороною захисту отримано 06.06.2024. Вказав, що ОСОБА_1 не заперечував фактичні обставини правопорушення. Однак заперечив наявність в його діях вини, тобто суб`єктивної сторони складу адміністративного правопорушення, а отже складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. Зазначив, що будучи в стані алкогольного сп`яніння, віз дитину до медичного закладу, діяв при цьому в стані крайньої необхідності. Намагався із самих перших секунд зустрічі з поліцейськими пояснити обставини, які стали причиною того, що він сів за кермо в стані алкогольного сп`яніння. Пояснив, що в його транспортному засобі перебуває дитина, яку везе до лікарні. Перед тим, як піти на такий крок - сісти за кермо нетверезим вжив усіх заходів і перепробував усі варіанти, які б виключили сідання його за кермо у той вечір. Зокрема, як ОСОБА_1 , так і захисник в судовому засіданні наголошували на тому, що ОСОБА_1 вживав усіх заходів для надання медичної допомоги своїй дитині, не сідаючи самому особисто за кермо, в тому числі він намагався викликати таксі, але отримував відмови. При цьому, позиція і версія ОСОБА_1 є послідовною, незмінною і підтверджується дослідженими доказами (відеозапис, відсутність заперечень щодо вживання алкоголю, довідки). При цьому, ОСОБА_1 не повинен доводити, що це дійсно було, тому що це мали б робити правоохоронні органи, так як він із самого початку їх про це повідомляв, пояснюючи причини чому саме він сів за кермо.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши ОСОБА_1 та в його інтересах захисника адвоката Мусієнка В.В., які підтримали подану апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, зваживши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку, що строк на апеляційне оскарження підлягає поновленню, а апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Так, як вбачається з матеріалів адміністративної справи ОСОБА_1 постанову від 21.05.2024 року отримав 06.06.2024 року.

За таких обставин, строк на апеляційне оскарження даної постанови суду пропущений скаржником з поважних причин і тому підлягає поновленню.

Оскільки, учасниками процесу правильність кваліфікації дій за ч.1 ст.130 КУпАП не оскаржуються, апеляційний суд не входить в обговорення та в цій частині постанову суду першої інстанції не перевіряє.

При цьому, в апеляційній скарзі захисник вказує лише закриття провадження у зв`язку із тим, що ОСОБА_1 діяв у стані крайньої необхідності.

У судовому засіданні суду першої та апеляційної інстанції ОСОБА_1 вину у вчиненні адміністративного правопорушення визнав та пояснив, що 10.03.2024 року він разом з малолітньою дочкою у вечірній час перебував вдома та не плануючи більше в той день сідати за кермо, вжив невелику кількість алкоголю. За лічені хвилини до початку дії комендантської години його 12-річна донька почала плакати і кричати, скаржитись на біль в області вуха. Звісно, він злякався за дочку та відразу почав телефонувати зі свого номеру та з телефону доньки на лінію «103», однак не міг додзвонитись, тому що було постійно зайнято, або ж ніхто не відповідав. Нарешті додзвонившись (о 21:53) в ході розмови з диспетчером він чітко зрозумів, що карета швидкої медичної допомоги до його доньки не приїде та потрібно власним транспортом її доставити до медичного закладу. Після розмови з диспетчером він відразу почав телефонувати в службу таксі, але не зміг викликати таксі в зв`язку з наближенням початку дії комендантської години. Поки він телефонував, його донька ще більше почала плакати, кричати, біль в неї посилилась. Дивитися на страждання дитини було нестерпно, а тому ним було прийнято рішення особисто відвезти доньку до лікарні, самому сівши за кермо. По дорозі до медичного закладу його зупинили працівники поліції, за порушення ПДР, так як були виключені габарити, яким він відразу пояснив, що в нього хвора дитина, у зв`язку з чим її треба доставити до лікарні, на місці зупинки транспортного засобу він також надав згоду та пройшов огляд на визначення стану алкогольного сп`яніння, який показав, що він перебуває в стані алкогольного сп`яніння. Працівники поліції їх супроводили до медичного закладу, де дитину оглянули та надали допомогу (о 22:30), зменшили біль і виставили діагноз: гостра респіраторна вірусна інфекція, гострий отит. Вказав, що не мав іншого виходу з зазначеної ситуації. Коли він приймав рішення особисто відвезти дитину в лікарню, він не відчував себе в стані алкогольного сп`яніння. Крім того, вказав, що не заперечує, що був за кермом, та, що вживав в той день алкоголь, але винним себе у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.130 КУпАП, не вважає, так як він любить свою дитину, не хотів, щоб донька страждала. Він не сів за кермо, щоб просто покататися чи якось розважитись, він керувався тим, що йому дорожче, і інших варіантів в тій ситуації він не бачив. Вказав, що фактичні обставини він визнає повністю, але саме умисел, - не визнає.

Разом із тим і на це правильно послався у своїй постанові суд першої інстанції відповідно до статті 17 КУпАП особа, яка діяла в стані крайньої необхідності, необхідної оборони або яка була в стані неосудності, не підлягає адміністративній відповідальності.

Згідно зі ст.18 КУпАП не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

Крайня необхідність - це випадок зіткнення двох інтересів, які рівною мірою охороняються законом, і при якій заради збереження більш важливого інтересу, заподіюється шкода меншому інтересові.

Крайню необхідність можна визнати правомірною лише при наступних обставинах (ознаках): небезпека не може бути усунена іншим шляхом, окрім як заподіяння шкоди, тобто крайня необхідність є єдиним засобом захисту від небезпечних дій; при крайній необхідності шкода завдається не джерелу небезпеки, а інтересам третіх осіб; шкода, яка заподіюється при крайній необхідності, повинна бути меншою, ніж та, яка попереджена.

Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях.

Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу.

Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.

В суді першої та апеляційної інстанції були досліджені докази, надані стороною захисту, зокрема, довідка КНП «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф у Кіровоградській області» №168 від 24.04.2024 року, за якою 10.03.2024 року о 21:53 надійшло звернення на лінію «103» з мобільного номера НОМЕР_2 , а з мобільного номера НОМЕР_3 звернень не надходило; виписка з журналу № 1 відмовлень від госпіталізації та довідка КП «Обласна дитяча лікарня Кіровоградської обласної ради» №697 від 09.04.2024 року, за якою 10.03.2024 року о 22:30 год. до приймального відділення без направлення (особистим транспортом, батьком) доставлена дитина ОСОБА_2 , 12 років ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), запис у журналі відмовлень від госпіталізації №1306. Дівчинка оглянута черговим лікарем, встановлено діагноз: гостра респіраторна вірусна інфекція. Гострий отит. Надані відповідні рекомендації.

В рішенні по справі «О' Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі. За правовим полем України, зокрема, п.2.9а Правил дорожнього руху, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України 10.10.2001 року з подальшими змінами, ст. 130 КУпАП, водіям забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння.

При цьому, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції, що оскільки ОСОБА_1 реалізував право володіти та керувати транспортним засобом, то тим самим погодився нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі згідно встановлених норм закону.

Обґрунтовуючи стан крайньої необхідності, сторона захисту посилається на те, що існувала загроза життю та здоров`ю дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проте відсутні підстави вважати, що єдиним способом усунення небезпеки могло бути керування ОСОБА_1 транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння.

Крім того, час вчинення адміністративного правопорушення згідно з протоколом про адміністративне правопорушення, - 22 год. 06 хв., при цьому, на підставі розпорядження начальника Кіровоградської ОСОБА_3 з 1 листопада 2023 року комендантська година в Кіровоградській області діє з 23:00 до 05:00, що, в свою чергу, свідчить про те, що ОСОБА_1 мав можливість скористатися альтернативним способом доставити дитину до медичного закладу, зокрема, службою таксі.

Керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння є найбільш тяжким правопорушенням у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, а водій у стані сп`яніння є загрозою для життя та здоров`я інших учасників дорожнього руху: водіїв, пасажирів, пішоходів, велосипедистів, а також і для самого себе та власності третіх осіб.

Таким чином, зважаючи на конкретні обставини справи, правопорушення, яке вчинив ОСОБА_1 є умисною, суспільно небезпечною дією, а тому, зазначені доводи не можуть вважатись такими, що є підставою для закриття справи у зв`язку з вчиненням дій особою в стані крайньої необхідності.

Відтак, доводи особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та його захисника адвоката Мусієнка В.В. про відсутність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення є необґрунтованими і не заслуговують на увагу. Таку позицію слід розцінювати, як намагання ОСОБА_1 уникнути встановленої Законом відповідальності за скоєне.

Разом із цим, апеляційний суд звертає увагу, що підтвердження того, що було відмовлено в приїзді швидкої в матеріалах справи відсутнє та до апеляційного суду не надавалось. А з довідки КНП «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф у Кіровоградській області» №168 від 24.04.2024 року, лише вбачається, що 10.03.2024 року о 21:53 надійшло звернення на лінію «103» з мобільного номера НОМЕР_2 , а з мобільного номера НОМЕР_3 звернень не надходило.

Крім того, відсутні дані, що ОСОБА_1 було вичерпано всі можливості щодо виклику альтернативних засобів транспорту та вжито інших заходів, зокрема, служби таксі, або звернення до знайомих або близьких, які мають право керувати транспортними засобами.

Також, слід зазначити, що ОСОБА_1 не використав можливість та не звернувся за допомогою до тверезого водія.

Разом із цим, суд апеляційної інстанції враховує, що результат огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів склав 1,48 проміле, що в сім разів перевищує норму встановлено законодавством. Що прямо вказує на небезпеку в такому стані сп`яніння сісти за кермо та керувати транспортним засобом, при цьому наражаючи на небезпеку як себе, дитину так і інших учасників дорожнього руху.

Крім того, будь-яких інших доказів до апеляційної скарги та в суді апеляційної інстанції, які-б могли вплинути на правильність прийнятого рішення судом першої інстанції не надано.

Відповідно до положень ст. 245 КУпАП, завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Порушень вимог КУпАП, які б стали підставою для скасування по суті правильного прийнятого судом першої інстанції рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено. Підстави для закриття провадження по справі відсутні.

Беручи до уваги викладене, апеляційний суд доходить висновку, що постанова суду першої інстанції є законною обгрунтованою та мотивованою, підстави для зміни чи скасування постанови суду першої інстанції відсутні, а тому апеляційна скарга захисника адвоката Мусієнка В.В. в інтересах ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника адвоката Мусієнка В.В. в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Ленінського районного суду м.Кіровограда від 21 травня 2024 року, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення з накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, в сумі 17000 грн. з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на один рік залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя: (підпис)