Справа № 308/1460/24
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08.04.2024 м. Ужгород
Суддя Закарпатського апеляційного суду Бисага Т.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП за її апеляційною скаргою на постанову судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 лютого 2024 року,
В С Т А Н О В И В:
Постановою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 лютого 2024 року, ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), мешканку АДРЕСА_1 , визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та накладено на неї адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 170/сто сімдесят/грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державної судової адміністрації України судовий збір в розмірі 605/шістсот п`ять/грн. 60 коп.
Відповідно до постанови суду, - 19.12.2023 близько 09 год. 00 хв. в АДРЕСА_1 , гр. ОСОБА_1 висловлювалася нецензурною лайкою в бік свого колишнього чоловіка ОСОБА_2 , чим вчинила домашнє насильство психологічного характеру та скоїла адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 173-2 КУпАП.
Не погоджуючись з постановою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову суду та закрити провадження у справі за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Вважає, що оскаржувана постанова є незаконною, необґрунтованою, прийнятою без з`ясування всіх обставин справи. Звертає увагу на те, що у її діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, оскільки вона ОСОБА_2 нецензурною лайкою не ображала, а навпаки ОСОБА_2 її колишній чоловік на неї кричав та ображав її нецензурними словами, а чомусь протокол склали відносно неї. Зазначає, що судом першої інстанції порушено її право на захист, оскільки її не було повідомлено про дату розгляду справи, отже знехтувані її права знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення та без будь якого належного дослідження доказів та обставин справи, без її участі визнав її винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення.
Крім того просить поновити строк на апеляційне оскарження рішення суду.
Обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку апеляційного оскарження постанови суду, вказує, що постанова постановлена без участі ОСОБА_1 та копія постанови отримана нею тільки 12.02.2024, відтак вважає, що строк пропущено з поважних причин.
В судове засідання ОСОБА_1 та потерпілий ОСОБА_2 не з`явилися, будучи належним чином повідомлені про час та дату розгляду справи.
При цьому апеляційний суд звертає увагу на те, що неявка особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та потерпілого ОСОБА_2 , відповідно до ст. 294 КУпАП, не перешкоджає розгляду справи.
У цьому контексті, суд апеляційної інстанції враховує практику Європейського Суду з прав людини у рішенні «Пономарьов проти України» (справа №3236/03 від 03.04.2008), у якому зазначено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан судового провадження. Отже, будь-яких підстав, що унеможливлюють проведення судового розгляду за відсутності правопорушника чи його представника, апеляційний суд не вбачає.
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження та апеляційна скарга підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу.
Як вбачається з матеріалів справи про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, її розгляд проведено судом першої інстанції без участі останньої, а дані про належне виконання судом першої інстанції вимог ст. 285 КУпАП у матеріалах справи відсутні, тому причини пропуску строку на подання апеляційної скарги визнаються поважними, у зв`язку з чим такий строк підлягає поновленню.
Завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Згідно з положеннями ч. 7 ст. 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги, але не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Статтями 251, 280 КУпАП визначено фактичні дані, обставини на основі яких, у визначеному законом порядку, орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення.
Суд апеляційної інстанції вважає, що суддя першої інстанції не забезпечив всебічного, повного та об`єктивного з`ясування обставини справи про адміністративне правопорушення, а його висновки не відповідають фактичним обставинам провадження з огляду на таке.
Як вбачається з оскаржуваної постанови, суд дійшов висновку про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, на підставі протоколу про адміністративне правопорушення Серії ВАД №041970 від 19.12.2023 року, письмових пояснень потерпілого ОСОБА_2 , та інших зібраних доказів.
Надаючи оцінку доказам, суд апеляційної інстанції вважає, що по суті вчиненого правопорушення вони є належними доказами, проте як кожен окремо, так і в сукупності є явно недостатніми, які б поза розумним сумнівом доводили винуватість ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого правопорушення.
Частина 2 статті 173-2 КУпАП передбачає вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі винесення такого припису, вчинені особою, яку протягом року було піддано адміністративному стягненню за одне з порушень, передбачених частиною першою цієї статті.
Відповідно до п. 14 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Окрім того, обов`язковою ознакою об`єктивної сторони цього правопорушення є наявність наслідків у виді завдання чи можливості завдання шкоди фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.
Для встановлення події правопорушення, зазначеного у ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, необхідно з`ясувати чи дійсно особа, яка притягується до адміністративної відповідальності, вчинила домашнє насильство.
З аналізу вищевказаних норм вбачається, що домашнє насильство, яке охоплюється диспозицією ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, має місце тоді, коли будь-які діяння фізичного, психологічного чи економічного характеру тягнуть за собою можливість настання чи настання шкоди фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.
Таким чином, під домашнє насильство, зокрема психологічного характеру, яке утворює склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, підпадають лише такі діяння, якими цілеспрямовано та навмисно спричиняється емоційна невпевненість, страх або іншим чином завдається шкода психічному здоров`ю іншого члена сім`ї.
Отже, самі по собі, зокрема, образи не формують собою домашнє насильство та утворюють склад адміністративного правопорушення у тому випадку, коли такі висловлювання (образи) спрямовані на обмеження волевиявлення особи, якщо такі дії викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Протокол Серії ВАД №041970 від 19.12.2023 року, складений щодо ОСОБА_1 , не містить відомостей про наслідки, настання яких є обов`язковою умовою складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, а саме вживання нецензурної лексики, не утворюють склад адміністративного правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП.
Ухвалюючи судове рішення про визнання ОСОБА_1 винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП, суд першої інстанції дійшов висновку, що остання вчинила щодо ОСОБА_2 психологічне насильство, а саме висловлювалася нецензурною лайкою в бік свого колишнього чоловіка ОСОБА_2 .
Однак, суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками суду першої інстанції.
Так, із наявних у матеріалах справи пояснень учасників справи від 19.12.2023, вбачається, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в приміщенні школи (місце роботи ОСОБА_1 ) в селі Підгорб Ужгородського району, відбувся словесний конфлікт. Разом з цим, у матеріалах справи відсутні достатні докази на підтвердження того, що ОСОБА_1 19 грудня 2023 року вчинила щодо ОСОБА_2 дії, що підпадають під визначення «психологічне насильство».
Беручи до уваги досліджені судом докази, суд не вбачає події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 КУпАП, оскільки належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження даних обставин суду не надано.
Таким чином, перелічені у оскаржуваній постанові документи не можуть бути визнані належними і достатніми доказами у справі з огляду на вимоги ст. 251 КУпАП.
Як визначено пунктом 43 рішення Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» (з відсиланням на первісне визначення цього принципу у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey, п. 282) доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом.
Згідно ст. 62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
При цьому апеляційний суд враховує те, що протокол про адміністративне правопорушення за своєю суттю є процесуальним документом, яким уповноважений орган засвідчує певне порушення, допущене особою, яке містить склад адміністративного правопорушення, передбаченого відповідними нормами КУпАП і який є підставою для подальшого провадження у справі. Зважаючи на викладене та враховуючи позицію Європейського суду з прав людини щодо протоколу про адміністративне правопорушення, висловлену в рішенні по справі "Карелін проти Російської Федерації", апеляційний суд приходить до висновку, що протокол не може бути самостійним та достатнім доказом у справі про адміністративне правопорушення.
Відтак, враховуючи обставини справи, а також враховуючи, що усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, обставини домашнього насильства, описані у протоколі про адміністративне правопорушення, не дозволяють зробити висновок про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП.
Разом з тим, апеляційний суд погоджується з доводами апелянта, що судом першої інстанції не було дотримано вимог ст. 268 КУпАП, оскільки зазначеною статтею закріплено вичерпний перелік статей цього Кодексу, при розгляді справ про адміністративні правопорушення за якими присутність особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, є обов`язковою.
Стаття 173-2 КУпАП входить до вищевказаного переліку, отже присутність ОСОБА_1 при розгляді справи про адміністративне правопорушення є обов`язковою, однак суд першої інстанції, всупереч зазначеній нормі, розглянув справу та притягнув останню до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП за її відсутності.
Оскільки суддя не забезпечив всебічного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, а його висновок про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, не відповідає фактичним обставинам справи, рішення суду про притягнення останньої до адміністративної відповідальності є незаконним та необґрунтованим.
За наведених обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що постанова суду підлягає скасуванню, а провадження щодо ОСОБА_1 закриттю на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю в її діях події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП.
З цих підстав апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд-
П О С Т А Н О В И В:
Поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження судового рішення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Постанову судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 лютого 2024 року, якою ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, скасувати.
Провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю у її діях складу адміністративного правопорушення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Суддя Т.Ю. Бисага