Справа №: 297/1585/24
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2024 року м. Берегове

Суддя Берегівського районного суду Закарпатської області Гецко Ю. Ю., за участю секретаря Ісак О. І., прокурора Фотченко С. І., особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , захисника Мензак Ю. Ю., розглянувши об`єднані матеріали, що надійшли з Управління стратегічних розслідувань в Закарпатській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , працюючого головним лісничим Філії «Берегівське лісове господарство» ДП «Ліси України»

за ч. 1 та ч. 2 ст. 172-7 КУпАП,

встановив:

Згідно протоколів про адміністративне правопорушення № 96 від 22 березня 2024 року та № 97 від 22 березня 2024 року, ОСОБА_1 , обіймаючи посаду Головного лісничого філії «Берегівське лісове господарство» ДП «Ліси України», всупереч вимогам п. 3 ч. 1 ст. 28 Закону України «Про запобігання корупції» (далі Закону), 05.10.2023 року маючи на підписі накази № 177/21.29 «Про надання та виплату премії працівникам підприємства» за вересень 2023 року в якому зазначено премію останьому в розмірі 30%, не повідомив у встановленому законом порядку, а саме не пізніше наступного робочого дня уповноважений орган управління, а саме ДП «Ліси України» про наявність у нього реального конфлікту інтересів, та прийняв рішення в умовах реального конфлікту інтересів, а саме підписав наказ «Про надання та виплату премії працівникам підприємства» № 177/21.29.

Вказані дії ОСОБА_1 кваліфіковано за ч. 1 ст. 172-7 КУпАП та ч. 2 ст. 172-7 КУпАП.

В судовому засіданні особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 свою вину у вчиненні адміністративних правопорушень не визнав та пояснив,що рішенням профспілкової організації ДП «Берегівське лісове господарство» від02.10.2023 року було надано йому дозвіл, як головному лісничому, преміювати за фактично відпрацьований час в межах фонду преміювання та економїі фонду заробітної плати в розмірі 30% посадового окладу. Оскільки Закон України «Про запобігання корупції» визначає обов`язок особи, яка не передбачає наявності безпосереднього керівника та працює на посаді в колегіальному opгaнi повідомляти про наявність у неї реального чи потенційного конфлікту інтересів безпосередньо колегіальний орган, перед прийняттям зазначеного рішення, на виконання зазначених вимог ним було заявлено про конфлікт інтересів.

Захисник Мензак Ю. Ю. в судовому засіданні пояснив, що матеріалами даної справи, дослідженими вході судового розгляду справи, повністю спростовується наявністю в діях особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 конфлікту інтересів. Так, рішенням профспілкової організації ДП «Берегівське лісове господарство» від02.10.2023 року було надано йому дозвіл, як головному лісничому, преміювати за фактично відпрацьований час в межах фонду преміювання та економїі фонду заробітної плати в розмірі 30% посадового окладу, у голосуванні за яке ОСОБА_1 , як головний лісничий, участі не приймав. Вважає, що дані протоколи є безпідставними, оскільки в діях особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 і із матерілалів справи. Так, зазначений у розпорядженнях розмір премії у кожному випадку визначався згідно рішення профспілкової організації. Цими розпорядженнями преміювався не тільки ОСОБА_1 , як головний лісничий, а і інші працівники, а розмір його премій не перевищував розмір премій інших працівників. Наказ був виданий останнім виключно у межах розмірів, визначених рішенням колективу. Разом з тим, вищевказаний наказ виданий не тільки відносно ОСОБА_1 , а і стосовно всіх посадових осіб. При цьому, в усіх випадках розмір визначеної премії не був більшим у порівнянні з іншими працівниками. А тому, вважає, що приймаючи вказані розпорядження, ОСОБА_1 не мав реального конфлікту інтересів між його приватним інтересом та службовими повноваженнями, як головного лісничого, який би впливав на об`єктивність або неупередженість прийняття ним рішень, або ж на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень, оскільки останній діяв у межах чинного законодавства України. Додав, що законом чітко не визначений порядок встановлення премії виконуючому обовязки. Крім того, заперечив, що днем виявлення даних адміністративних правопорушень є день складання протоколів про адміністративне правопорушення, оскільки про ніби то вчинення даних адміністративних правопорушень, особі, яка склала протоколи, було відомо про таке, з дня перевірки отриманих нею документів на відповідний запит. За наведених обставин вважає, що в діях особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 не дивлячись закічення строків передбачених ст.. 38 КУпАП відсутній склад адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 та ч. 2 ст. 172-7 КУпАП, а тому, просив провадження у справі закрити.

Прокурор Фотченко С. І. просив притягнути до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1, 2 ст. 172-7 КУпАП та призначити йому адміністративне стягнення у виді штрафу в межах ч. 2 ст. 172-7 КУпАП. Протоколи підтримав з підстав викладених у матеріалах справи та висновку.

Заслухавши пояснення особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , його захисника, думку прокурора, дослідивши матеріали справи, приходжу до наступного.

Диспозиція ч. 1 ст.172-7 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність за неповідомлення особою у встановлених законом випадках та порядку про наявність у неї реального конфлікту інтересів.

Частиною 2 ст.172-7КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за вчинення дій чи прийняття рішень в умовах реального конфлікту інтересів.

Диспозиції цих норм за своїм змістом є бланкетними адміністративно-правовими нормами, тобто нормами, які лише називають або описують правопорушення, а для повного визначення його ознак відсилає до норм спеціального антикорупційного закону, зокрема, ст. ст. 1, 28 3акону України «Про запобігання корупції», в якій, крім іншого, передбачено певну деталізацію відповідних положень нормативно-правових актів, що наповнює норми ч. ч. 1, 2 ст. 172-7 КУпАП більш конкретним змістом для встановлення саме тих ознак, які мають значення для правової кваліфікації зазначеного діяння.

Згідно примітки до ст. 172-7 КУпАП, суб`єктом правопорушень у цій статті є особи, зазначені у пунктах 1, 2 частини першої статті 3 Закону України "Про запобігання корупції".

Так, ОСОБА_1 був переведений на посаду головного лісничого, що стверджується копією наказу № 207-а від 03.03.2023 року (а.с. 105).

Згідно доручення № 1870 від 22.05.2023 року ОСОБА_1 було уповноважено здійснювати в інтересах довірителя дії пов`язані з діяльністю філії «Берегівське лісове господарство».

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону, особи, зазначені упунктах 1,2частини першої статті 3цього Закону,зобов`язані: 1)вживати заходів щодо недопущення виникнення реального, потенційного конфлікту інтересів; 2) повідомляти не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли особа дізналася чи повинна була дізнатися про наявність у неї реального чи потенційного конфлікту інтересів безпосереднього керівника, а у випадку перебування особи на посаді, яка не передбачає наявності у неї безпосереднього керівника, або в колегіальному органі - Національне агентство чи інший визначений законом орган або колегіальний орган, під час виконання повноважень у якому виник конфлікт інтересів, відповідно; 3) не вчиняти дій та не приймати рішень в умовах реального конфлікту інтересів; 4) вжити заходів щодо врегулювання реального чи потенційного конфлікту інтересів.

Як встановлено в судовому засіданні, станом на жовтень 2023 року ОСОБА_1 обіймав посаду головного лісничого філії «Берегівське лісове господарство» ДП «Ліси України».

02 жовтня 2023 року відбулось засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації ДП «Берегівське лісове господарство», на якому вирішили запропонувати головному лісничому ОСОБА_1 виділити кошти для преміювання працівників апарату управління за вересень 2023 року у розмірі 30 % посадового окладу.

Тобто, безпосередньо трудовий колектив уповноважив головного лісничого ОСОБА_1 преміювати працівників апарату філії, одним з яких є і він, у тому числі.

При цьому, преміювання працівників підприємства передбачено розділом ХІ колективного договору, у абзаці 1 якого зазначено, що премії виплачуються з фонду заробітної плати, а відсоток преміювання не може перевищувати 100% посадового окладу, місячної тарифної ставки.

Методологія розрахунку премії для працівників філії зазначена у додатку 3 до колективного договору.

Пунктом 1.6 розділу ХІ колективного договору визначено, що премія керівникові філій виплачується за рішенням Генерального директора.

При цьому суд звертає увагу, що ОСОБА_1 не був жодного разу керівником філії.

Згідно примітки до ст.172-7 КУпАП, у цій статті під реальним конфліктом інтересів слід розуміти суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи не вчинення дій під час виконання вказаних повноважень.

Вирішуючи питання про наявність або відсутність у особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , як головного лісничого Філії «Берегівське лісове господарство» ДП «Ліси України», реального конфлікту інтересів при видачі вищевказаних розпоряджень про преміювання, слід виходити із встановлених у судовому засіданні в порядку ст. 280 КУпАП обставин справи та відповідних нормативно-правових актів.

Згідно ч. 1ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції»,реальний конфлікт інтересів - це суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень; приватний інтерес - це будь-який майновий чи немайновий інтерес особи, у тому числі зумовлений особистими, сімейними, дружніми чи іншими позаслужбовими стосунками з фізичними чи юридичними особами, у тому числі ті, що виникають у зв`язку з членством або діяльністю в громадських, політичних, релігійних чи інших організаціях.

Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_1 фактично був позбавлений свого гарантованого права на преміювання, оскільки ізза колізії права дій в інтересах довірителя був простим загальним працівником з правом підпису керівних документів, що одночасно давало право преміювати працівників але позбавляло як одноосібного прийняття рішення відносно себе оскільки це викликає конфлікт інтересів та неможливість вищестоящого керівницва призначити його як фактичного керівника.

Виходячи з аналізу загальних положень Закону України «Про запобігання корупції», суб`єктивна сторона як корупційного правопорушення, так і правопорушення, пов`язаного з корупцією характеризується тим, що воно вчиняється лише з корисливих спонукань і особа, яка вчинила таке корупційне діяння, усвідомлює, що вона незаконно використовує свої службові повноваження та незаконно одержує у зв`язку з цим певні матеріальні блага. Тобто, навіть при наявності суперечності між особистими інтересами та службовими повноваженнями обов`язковим є встановлення можливості впливу такої суперечності на об`єктивність або упередженість прийняття рішень, а також на вчинення чи не вчинення дій під час виконання наданих службових повноважень.

При цьому, якщо мова йде про конфлікт інтересів, то він повинен бути реальним (очевидним) і передбачуваним. Тобто, конфлікт інтересів має місце тоді, коли вказана суперечність фактично вплинула чи могла вплинути на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, на вчинення чи не вчинення дій під час виконання наданих особі службових повноважень.

Аналізуючи вищенаведені положення КУпАП щодо підстав адміністративної відповідальності, у сукупності з приписами Закону України «Про запобігання корупції» слід звернути увагу, що адміністративна відповідальність щодо порушення вимог стосовно запобігання та врегулювання конфлікту інтересів настає лише за неповідомлення особою про наявність у неї реального конфлікту інтересів та вчинення дій чи прийняття рішень в умовах саме реального конфлікту інтересів.

Однак, як встановлено в судовому засіданні, 02 жовтня 2023 року відбулось засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації ДП «Берегівське лісове господарство», на якому вирішили запропонувати головному лісничому ОСОБА_1 виділити кошти для преміювання працівників апарату управління за вересень 2023 року у розмірі 30 % посадового окладу. Тобто, безпосередньо трудовий колектив уповноважив головного лісничого ОСОБА_1 преміювати працівників апарату філії, одним з яких є і він, у тому числі.

Таким чином, хоча й статтею 28 Закону України «Про запобігання корупції», про порушення вимог якої ОСОБА_1 зазначено в протоколах про адміністративні правопорушення, передбачає обов`язок особи повідомляти про наявність у неї потенційного чи реального конфлікту інтересів, проте адміністративна відповідальність за ч.1ст.172-7 КУпАП та ч.2 ст.172-7 КУпАП настає лише за умови неповідомлення особою у встановлених законом випадках про наявність у неї реального конфлікту інтересів, а також вчинення дій чи прийняття рішень в умовах реального конфлікту інтересів.

Аналіз термінів «потенційний інтерес» та «реальний інтерес», які містяться у ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання корупції», з урахуванням висновку науково-правової експертизи Ради науково-правових експертиз при Інституті держави і права ім. В.М. Корецького НАН України від 29 квітня 2016 року N126/50-е, щодо законодавства про боротьбу з корупцією, дає можливість констатувати, що потенційний конфлікт інтересів відрізняється від реального тим, що при потенційному конфлікті встановлюється лише наявність, існування приватного інтересу особи, що може вплинути на об`єктивність чи неупередженість прийняття нею рішень, тоді як при реальному конфлікті інтересів існуюча суперечність між наявним приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями безпосередньо впливає (вплинула) на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи не вчинення дій під час виконання вказаних повноважень. Крім того, це також визначає ступінь впливу цієї суперечності на прийняття рішення чи вчинення дії, який повинен мати об`єктивний вираз, а також часовий взаємозв`язок між прийняттям рішення та наявністю певних ознак, що мають місце при цьому.

Тобто відмінність між цими поняттями полягає в тому, що для встановлення факту реального конфлікту інтересів недостатньо констатувати існування приватного інтересу, який потенційно може вплинути на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, а слід безпосередньо встановити, що по-перше, приватний інтерес наявний, по-друге, він суперечить службовим чи представницьким повноваженням, а по-третє така суперечність не може вплинути, а реально впливає на об`єктивність чи неупередженість прийняття рішень чи вчинення дій.

Таким чином, для встановлення наявності факту прийняття рішення, вчинення чи невчинення дії в умовах реального конфлікту інтересів та розмежування реального і потенційного конфлікту інтересів особа, яка здійснює правозастосовну діяльність, для кваліфікації рішення як такого, що прийняте в умовах реального конфлікту інтересів, має встановити наявність обов`язкової сукупності таких юридичних фактів, як: 1) наявність у правопорушника факту приватного інтересу, який має бути чітко сформульований (артикульований) та визначений; 2) наявність факту суперечності між приватним інтересом і службовими чи представницькими повноваженнями із зазначенням того, в чому саме ця суперечність знаходить свій вияв або вплив на прийняття рішення; 3) наявність повноважень на прийняття рішення; 4) наявність факту реального впливу суперечності між приватним та службовим чи представницьким інтересом на об`єктивність або неупередженість рішення.

Без наявності хоча б одного з фактів із цієї сукупності реальний конфлікт інтересів не виникає. Встановлення цих фактів має бути відображено в протоколі про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, та, відповідно, в постанові суду.

Відповідно до п. 1.1.1. розділу І Методичних рекомендацій щодо запобігання та врегулювання конфлікту інтересів, затверджених рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції від 29.09.2017 року N839, приватний інтерес - будь-який майновий чи немайновий інтерес особи, у тому числі зумовлений особистими, сімейними, дружніми чи іншими позаслужбовими стосунками з фізичними чи юридичними особами, у тому числі ті, що виникають у зв`язку з членством або діяльністю в громадських, політичних, релігійних чи інших організаціях (абзац дванадцятий частини першої статті 1 Закону). Важливо підкреслити, що перелік самих стосунків не є вичерпним, адже при наданні визначення законодавцем використано словосполучення "у тому числі", тобто у дефініції окреслено лише найбільш типові форми стосунків, які можуть зумовлювати наявність майнового чи немайнового інтересу. Практично це означає, що кожен службовець при виконанні своїх повноважень повинен брати до уваги увесь спектр своїх не лише правових (юридичних), а й соціальних (приватних) відносин, які зумовлюють виникнення майнового чи немайнового інтересу. При цьому тільки такий приватний інтерес у сфері службових/представницьких повноважень, що може вплинути або впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень, спричиняє виникнення реального або потенційного конфлікту інтересів. Наявність протиріччя встановлюється в кожному окремому випадку виконання доручення, розгляду листа, здійснення контрольного заходу тощо, шляхом порівняння повноважень та існуючого у особи приватного інтересу із подальшим визначенням можливості (неможливості) такого інтересу вплинути на об`єктивність чи неупередженість прийняття рішення, вчинення діяння службовою особою.

Відповідно до вимог ст.ст. 252, 280 КУпАП, при розгляді справи про адміністративне правопорушення, суд має повно, всебічно та об`єктивно дослідити всі обставини справи в їх сукупності та з`ясувати, чи було скоєно адміністративне правопорушення, чи винна особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 251 КпАП України доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Приписами ч. 2 цієї статті Кодексу передбачено, що обов`язок щодо збирання доказів покладений на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст. 255 КУпАП.

Дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи та показами особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 встановлено, що колектив на загальних зборах визначив умови оплати праці, та відповідно до такого, дозволив ОСОБА_1 виплачувати премію за фактично відпрацьований час в межах фонду преміювання та економії фонду заробітної плати згідно трудового договору.

Так, в ході судового розгляду справи встановлено, що преміювання відбувалось не за власною ініціативою ОСОБА_1 , а на підставі рішення колегіального органу, в голосуванні за яке останній участі сам ОСОБА_1 не приймав, преміювання здійснювалось у межах видатків на оплату праці; при вирішенні питання про виплату премії в певному місяці видавалось відповідний наказ з конкретизацією такої виплати, а відсотки премії ОСОБА_1 були на рівні із відсотками премій інших працівників.

Враховуючи вищенаведене, вважаю, що в матеріалах справи відсутні належні, допустимі та достатні докази, які б беззаперечно свідчили, що при видачі ОСОБА_1 наказу про преміювання працівників, в тому числі і себе, його ймовірний приватний інтерес суперечив його службовим повноваженням, і це вплинуло на його об`єктивність та неупередженість при прийнятті такого рішення, а також, що видані ним розпорядження про преміювання були необ`єктивними чи упередженим, або такими, що завдали шкоди інтересам служби та органу місцевого самоврядування, який він очолює.

Навпаки, досліджені в судовому засіданні докази свідчать, що ОСОБА_1 , як головний лісничий, видав вищевказаний наказ про преміювання працівників, в тому числі і себе, в межах своїх повноважень та відповідно до чинного законодавства.

Відповідно до ч. 1ст. 9 КУпАП,адміністративним правопорушенням визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до принципу презумпції невинуватості щодо особи, яка підозрюється у вчиненні злочину або правопорушення, припускається невинність до того часу, поки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому законодавством.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 10.02.1995 року у справі «Аллене де Рібермон проти Франції» підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.

Згідно зіст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість висунутого проти нього обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях притримується позиції того, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року), тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25).

Відповідно до ч. 3ст. 62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Таким чином, виходячи з позиції Європейського суду з прав людини, відповідно до якої, наявність «обґрунтованої підозри» у вчинені правопорушення передбачає «наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла-таки вчинити злочин» і такі факти мають бути досить переконливими, щоб суд на підставі їх розумної оцінки міг визнати причетність особи до вчинення правопорушення та враховуючи, що практика Європейського суду з прав людини вказує на необхідність оцінювати докази керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом» і таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (п. 53 рішення Суду від 20.09.2012 року у справі «Федорченко та Лозенко проти України»).

Отже, в діянні особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 відсутні ознаки як об`єктивної, так і суб`єктивної сторони адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.172-7та ч.2 ст.172-7 КУпАП.

Враховуючи, що у матеріалах справи відсутні достатні докази, які б беззаперечно свідчили про вчинення ОСОБА_1 діянь, вказаних у протоколах про адміністративні правопорушення, приходжу до висновку про відсутність в його діях складу адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст.172-7 КУпАП та ч. 2 ст. 172-7 КУпАП.

Відповідно до п. 1 ст. 247 КУпАП, провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочате, а розпочате підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Враховуючи вищевикладене, вважаю провадження у справі відносно ОСОБА_1 на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, закрити, у зв`язку із відсутністю в його діях складу адміністративних правопорушень, передбачених ч.1ст.172-7 КУпАПта ч. 2ст.172-7 КУпАП.

Керуючись ч. 1, ч. 2 ст. 172-7, п. 1 ст. 247, ст. 283, п. 3 ст. 284, 287 КУпАП, ст.ст. 1, 28 Закону України «Про запобігання корупції», суддя, -

постановив:

Справу про адміністративні правопорушення відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 передбачені ч. 1 ст. 172-7 КУпАП та ч. 2 ст. 172-7 КУпАП закрити у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її захисником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 КУпАП протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Суддя Юрій ГЕЦКО