Номер справи 220/73/24
Номер провадження 3/220/269/24
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2024 року смт.Велика Новосілка Донецької області

Суддя Великоновосілківського районного суду Донецької області Дурач О.А., розглянувши матеріали, що надійшли від Прикордонної комендатури швидкого реагування ІНФОРМАЦІЯ_1 про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, старший сержант інспектор прикордонної служби 2 категорії - начальник першої групи ПТРК першого протитанкового відділення прикордонної протитанкової застави прикордонної комендатури швидкого реагування ІНФОРМАЦІЯ_3 , в/ч НОМЕР_1 , раніше до адміністративної відповідальності не притягався, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-15 КУпАП, -

В С Т А Н О В И В:

29.12.2023 по завершенню проходження військово-лікарської комісії вибув до місця дислокації підрозділу інспектор прикордонної служби 2 категорії - начальника групи протитанкових ракетних комплексів старший сержант ОСОБА_1 30.12.2023 військовослужбовець повідомив про відсутність квитків на громадський транспорт та буде добиратись попутнім транспортом. В подальшому сержант ОСОБА_2 повідомив що придбав квиток на 31.12.2023 року та має прибути до м. Краматорськ. Станом на 08.00 02.01.2024 року військовослужбовець в підрозділ не прибув, на зв`язок не виходив. Станом на 12.00 год. 02.01.2024 року військовослужбовець вийшов на зв`язок та повідомив що з ним все добре та рухається з м. Овруч до м. Київ з подальшим вибуттям до м. Краматорськ. Старший сержант ОСОБА_2 фактично прибув бо місця тимчасового розташування підрозділу ( АДРЕСА_2 ) близько 12.00 год. 03.01.2024. Своїми діями військовослужбовець фактично в умовах особливого періоду (військового стану) недбало поставився до виконання обов`язків військової служби, чим вчинив адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена частиною 2 статті 172-15 КУпАП.

В судове засідання ОСОБА_1 не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, за допомогою судової повістки за адресою мешкання, та через представника ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , який зобов`язався повідомити ОСОБА_1 про дату та час слухання справи та роз`яснити йому про можливість приймати участь в судовому засіданні в режимі відео конференції, та за допомогою веб-оголошення на офіційному сайті «Судова влада України». Надав заяву в якій просив проводити розгляд справи без його участі, та визнав свою вину.

З огляду на те, що особа, яка притягується до адміністративної відповідальності, будучи обізнаним про складання щодо нього протоколу про адміністративне правопорушення, не вжив заходів для явки до суду, тому суддя вважає, що наведена поведінка учасника процесу є такою, що направлена на затягування розгляду справи, з метою спливу строку притягнення до адміністративної відповідальності, передбаченого статтею 38 КУпАП. Європейський Суд з прав людини у рішенні "Пономарьов проти України" від 3 квітня 2008 наголосив, що "сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження". Тим більше, стаття 268 КУпАП не містить імперативної заборони розглядати справу про адміністративне правопорушення за ст. 172-15 КУпАП без обов`язкової присутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності. Тому, на підставі ст. 268 КУпАП, суддя вирішив розглядати справу без участі ОСОБА_1 , оскільки він належно повідомлений про розгляд справи.

Відповідно до ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Зокрема, в контексті рішення ЄСПЛ «Надточій проти України» (рішення від 15.05.2008р., заява N7460/03) правопорушення, яке розглядається, має ознаки, притаманні «кримінальному обвинуваченню» у значенні статті 6 Конвенції, що вимагає дотримання стороною обвинувачення, яку в цій справі представляє автор протоколу про адміністративне порушення, відповідного доказового забезпечення, що передбачає такий рівень доказування, який не залишає жодних розумних сумнівів щодо доведеності вини обвинуваченого.

Положеннями ч. 1 ст. 11 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року та ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 01.11.1950р., рішенням Конституційного Суду України від 22.12.2010 р. № 23 рп/2010 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень ч. 1 ст. 14-1 КУпАП передбачено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено у законному порядку при додержанні, зокрема, процедури притягнення до адміністративної відповідальності, яка повинна ґрунтуватись на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

Наведені правові позиції закріплюють, що особа не вважається винною, доки її провина не буде доведена у встановленому законом порядку. Тобто, особа не повинна доказувати свою невинуватість і її поведінка вважається правомірною, доки не буде доведено зворотне.

При цьому, за вимогами ч. 2 ст. 251 КУпАП, обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до ст. 254 КУпАП найважливішим джерелом доказів у справі про адміністративне правопорушення є протокол про вчинення адміністративного правопорушення, який повинен містити ознаки правопорушення, передбаченого КУпАП.

Суд, дослідивши матеріали адміністративної справи, оцінюючи зібрані в справі докази в їх сукупності, вважає, що вина ОСОБА_1 у скоєному ним адміністративному правопорушенні повністю доведена та підтверджена матеріалами адміністративної справи, а саме:

- протоколом про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 172-15 серії ЧЦП № 282500 від 03.01.2024 р., яким встановлено фактичні обставини правопорушення, скоєного ОСОБА_1 . Оцінюючи наданий протокол, суд вважає його належним та допустимим, оскільки він складений уповноваженою особою начальником прикордонної протитанкової застави прикордонної комендатури швидкого реагування ІНФОРМАЦІЯ_3 майором ОСОБА_4 ем. Його зміст відповідає вимогам ст. 256 КпАП України, вказаний протокол містить підписи особи, яка притягається до адміністративної відповідальності та особи, яка його склала, у тому числі й відомості про роз`яснення ОСОБА_1 змісту ст. 63 Конституції України та його прав, передбачених ст. 268 КпАП України;

- поясненнями особи яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , доданими до матеріалів справи на окремому аркуші, згідно яких він зазначив, що 19.12.2023 відповідно до припису НОМЕР_2 прикордонного загону вибув до центрального клінічного госпіталю ДПСУ (м. Київ) для проходження військово-лікарської комісії для визначення придатності його для проходження служби. 29.12.2023 за підсумками військово-лікарської комісії його визнано придатним до військової служби та направлено для подальшого проходження його служби в підрозділ, який зараз виконує завдання в Донецькій області в зоні бойових дій. Про це він доповів своєму начальнику застави майору ОСОБА_5 , а також сказав що немає квитків на громадський транспорт, на що отримав завдання прибувати попутнім транспортом. Далі, він вирішив що може відвідати своїх друзів в місті Овруч Житомирської області та замість того щоб шукати попутній транспорт він поїхав в м. Овруч. 30, 31 грудня 2023 року, а також 1 січня 2024 року він перебував у друзів в м. Овруч. Весь цей час вводив в оману свого начальника майора ОСОБА_6 та решту колег, повідомляючи їм не правду про те, що він висувається до місця проходження служби. 02.01.2024 зранку він доповів майору ОСОБА_5 про те, що він висувається автобусом до м.Києва з подальшим вибуттям попутнім транспортом (бла бла кар) до м. Краматорськ. В подальшому прибув до місця тимчасового розташування підрозділу близько 12.00 год. 03.01.2024 та доповів про це майору ОСОБА_5 . Весь час що він не був на місці він вживав спиртні напої та перебував у друзів. Свою вину визнає;

- письмовими поясненнями майора ОСОБА_4 , начальника прикордонної протитанкової застави ПКШР 9 ПРИКЗ імені Січових Стрільців, в/ч НОМЕР_1 , доданими до матеріалів справи на окремому аркуші, згідно яких він пояснив, що 29.12.2023 отримав доповідь про закінчення проходження військово-лікарської комісії та вибуття до місця дислокації підрозділу інспектора прикордонної служби 2 категорії - начальника групи протитанкових ракетних комплексів. 30.12.2023 військовослужбовець повідомив про відсутність квитків на громадський транспорт та буде добиратись попутнім транспортом.В подальшому сержант ОСОБА_2 повідомив що придбав квиток на 31.12.2023 року та має прибути до м. Краматорськ. Станом на 08.00 год. 02.01.2024 року військовослужбовець в підрозділ не прибув, на зв`язок не виходив. За даним фактом здійснив доповідь заступнику начальника НОМЕР_3 прикордонного загону - коменданту прикордонної комендатури швидкого реагування полковнику ОСОБА_7 . Станом на 12.00 год. 02.01.2024 року військовослужбовець вийшов на зв`язок та повідомив що з ним все добре та рухається з м. Овруч до м. Київ з подальшим вибуттям до м. Краматорськ, старший сержант ОСОБА_2 фактично прибув до місця тимчасового розташування підрозділу ( АДРЕСА_2 ) близько 12.00 год. 03.01.2024;

- письмовими поясненнями лейтенанта ОСОБА_8 , заступника начальника прикордонної протитанкової застави ПКШР 9 ПРИКЗ імені Січових Стрільців, в/ч НОМЕР_1 , доданими до матеріалів справи на окремому аркуші, згідно яких він пояснив, що інспектор прикордонної служби 2 категорії - начальника групи протитанкових ракетних комплексів ОСОБА_1 був відсутній в місці дислокації підрозділу з 19.12.2023 року по 03.01.2024 року. В місце дислокації прибув приблизно о 12-00 годині 03.01.2024 року;

- приписом № 12/981 від 19.12.2023 року, виданий на ім`я старшого сержанта ОСОБА_1 , згідно якого ОСОБА_1 запропоновано вибути 19.12.2023 року до ІНФОРМАЦІЯ_4 для проходження ВЛК, та термін прибуття 20.12.2023 р., на підставі направлення НСОЗ № 865 від 02.12.2023 року.

Статус ОСОБА_1 , як військовослужбовця, підтверджується службовим посвідченням серії НОМЕР_4 , виданим 01.12.2020 року, та дійсним до 31.12.2025 року.

Ст. 172-15 ч. 1 КУпАП передбачає відповідальність за недбале ставлення військової службової особи до військової служби.

Відповідальність за ч. 2 цієї статті настає за умови вчинення цих дій, якщо вони вчинені особою в умовах особливого періоду.

Стаття 1 Закону України «Про оборону України» розкриває поняття терміну «особливий період», - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно Указу Президента України від 17.03.2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію» з 17.03.2014 року і по теперішній час на території України діють умови особливого періоду.

Стаття 1 Закону України «Про оборону України» розкриває поняття терміну «особливий період», - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відтак, станом на день вчинення адміністративних правопорушень в Україні діяв особливий період.

Досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності дають достатньо підстав для висновку суду, що військовослужбовець ОСОБА_1 недбало поставився будучи військовою службовою особою до військової служби, що само по собі являє склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-15 КУпАП України. Оскільки такі дії ним було вчинено в умовах особливого періоду, його дії слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 172-15 КУпАП України.

Таким чином, ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 172-15 КпАП України, а саме недбале ставлення військової службової особи до військової служби, в умовах особливого періоду.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 33 КУпАП, при накладенні стягнення за правопорушення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Вирішуючи питання щодо міри адміністративного стягнення, яке необхідно призначити ОСОБА_1 , суд зазначає наступне.

Суд приймає до уваги те, що ОСОБА_1 раніше до адміністративної відповідальності не притягувався, доказів зворотнього не надано, відомостей про утримання ОСОБА_1 неповнолітніх дітей чи непрацездатних осіб не надано.

Таким чином, враховуючи особу ОСОБА_1 , враховуючи ступінь його вини у скоєному ним адміністративному правопорушенні, яка доведена матеріалами справи, а також враховуючи обставини, що пом`якшують відповідальність за адміністративне правопорушення, яким є визнання своєї вини порушником у скоєнні вказаного адміністративного правопорушення, скоєння адміністративного правопорушення вперше, та відсутність обставин, що обтяжують відповідальність, суд прийшов до висновку про необхідність піддати ОСОБА_1 адміністративному стягненню у межах санкції ч. 2 ст. 172-15 КУпАП у вигляді штрафу, саме ця міра покарання буде достатньою для виправлення порушника та запобігання вчинення ним нових адміністративних правопорушень.

Крім того, згідно ст. 40-1 КУпАП судовий збір у провадженні по справі про адміністративне правопорушення у разі винесення судом (суддею) постанови про накладення адміністративного стягнення сплачується особою, на яку покладено таке стягнення.

Отже, відповідно до вимог п. 5 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», з особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 605,60 грн.

Керуючись ст.ст. 33, 40-1, 221, 268, 283, ч. 2 ст. 172-15 КпАП України суддя,

ПОСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнати винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-15 КУпАП, та піддати адміністративному стягненню у вигляді штрафу на користь держави в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) гривень на розрахунковий рахунок UA0005662, код класифікації доходів бюджету-21081100,МФО-899998, код отримувача (ЄДРПОУ) 37967785, отримувач коштів Донецьке ГУК/Великоновос. СТГ/21081100, Банк отримувача Казначейство України (ЕАП), код суду (ЄДРПОУ)-02895834.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь держави на розрахунковий рахунок UA 0026001, код класифікації доходів бюджету - 22030106, МФО-899998, код отримувача (ЄДРПОУ) 37993783, отримувач коштів ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106, Банк отримувача Казначейство України (ЕАП), код суду (ЄДРПОУ) -02895834, судовий збір у розмірі 605 (шістсот п`ять) грн. 60 копійок.

Постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду через Великоновосілківський районний суд Донецької області, прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 цього Кодексу, особою, щодо якої її винесено, а також потерпілим.

Скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови.

В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу.

Суддя: О.А. Дурач