Справа№464/2016/24
пр.№ 3/464/929/24
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.04.2024 року м.Львів

Суддя Сихівського районного суду м.Львова Тімченко Олена Валеріївна, розглянувши справу про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за ч.2 ст.173-2 КУАП,

у с т а н о в и л а :

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАВ № 955532 від 14 березня 2024 року, складеного поліцейським Управління патрульної поліції у Львівській області, ОСОБА_1 14 березня 2024 року близько 08.00 год по АДРЕСА_1 вчинив психологічне домашнє насильство психологічного характеру стосовно дружини (колишньої) ОСОБА_2 : ображав, висловлювався нецензурною лайкою, чинив психологічний тиск, повторно протягом року.

Дослідивши докази по справі, суддя дійшов наступного висновку.

У ст.280 КУАП закріплено обов`язок орган (посадову особу) при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

Згідно з п.1 ст.247 КУАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Саме такий висновок сформульовано у постанові Верховного Суду від 14 травня 2020 року у справі № 240/12/17.

За змістом ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Диспозицією ч.1 ст.173-2 КУАП передбачено адміністративну відповідальність за вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.

У ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

При розгляді справи у суді ОСОБА_1 в присутності захисника адвоката Кінаша З.Ф. заперечив факт учинення ним домашнього насильство відносно дружини, адже жодних образ чи тиску на неї не чинив. Саме потерпіла намагається вчинити конфлікт з метою змусити його покинути їх квартиру.

Захисник згідно з письмовими запереченнями просить відмовити у притягненні до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 .

Із долучених поліцією та захистом відеозаписами із зафіксованим перебігом події, відтвореного та продемонстрованого у суді, убачається, що саме потерпіла нецензурно висловлюється та замахується до ОСОБА_1 , виганяє з ліжка та квартири; потерпіла пояснює поліції про те, що попросила ОСОБА_1 йти з квартири, за яку він не оплачує, а вона коштів на поділ майна не має; поліція надає підказки потерпілій, що перебування ОСОБА_1 у квартирі є психологічним насильством.

Такі об`єктивні докази відеозапису, сумніватися у достовірності яких немає підстав, повністю спростовують повідомлення та письмові пояснення потерпілої щодо образ та нецензурної лайки, а вирішувати житлові питання потерпіла вправі у порядку цивільного судочинства.

Протокол про адміністративне правопорушення, форма оцінки ризиків вчинення домашнього насильства, терміновий заборонний припис стосовно кривдника, рапорт не є безумовними та достатніми доказами, оскільки не являють собою імперативного факту доведеності вини особи, а є односторонніми актами службової особи працівника поліції.

Окрім цього, ні потерпіла, ні її представник адвокат Киришко О.В., будучи ознайомленими та достовірно обізнаними про розгляд справи, знехтували своїми процесуальними правами та до суду не з`явилися, жодних інших пояснень/показань із попередженням про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання за ст.384 КК України щодо адміністративного порушення, які б були предметом дослідження у суді, не надали.

Обставини, викладені у протоколі про адміністративне правопорушення, не знайшли свого підтвердження об`єктивною сукупністю доказів, які не є переконливими, достатньо вагомими і узгодженими між собою, а відтак викликають у суду обґрунтований сумнів. Судом не установлено вчинення ОСОБА_1 будь-яких дій, які б можна було розцінювати як домашнє психологічне насильство. У даному випадку суд погоджується із слушними доводами захисту.

Суд самостійно збирати докази не має права, позаяк обов`язок щодо збирання доказів, в силу положень ч.2 ст.251 КУАП покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення.

Вищевикладене свідчить про те, що поліцією не дотримано відповідного доказового забезпечення, що передбачає такий рівень доказування, який не залишає жодних розумних сумнівів щодо доведеності вини особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

З урахуванням наведеного суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, приймаючи до уваги загальний правовий принцип, закріплений у ст.62 Конституції України, який передбачає, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, суддя дійшов висновку про недоведеність вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства, а тому у діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-2 КУАП.

Справа про адміністративне правопорушення підлягає закриттю на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУАП за відсутністю в діях складу адміністративного правопорушення.

Керуючись п.1 ч.1 ст.247,ст.ст.283,284 КУАП,

п о с т а н о в и л а :

закрити справу про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за ч.2 ст.173-2 КУАП у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення до апеляційного суду Львівської області через місцевий суд. Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Суддя Олена ТІМЧЕНКО