Справа № 149/2656/23
Провадження № 33/801/47/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Верещинська Я. С.
Доповідач: Шемета Т. М.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2024 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі судді Шемети Т. М.,

секретар судового засідання Луцишин О. П.,

прокурор Грушковський В. Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 4 апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану її представником адвокатом Карабань Ладою Олегівною на постанову Літинського районного суду Вінницької області від 08 грудня 2023 року у справі про притягнення до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 172-7 КУпАП ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , -

встановив:

Постановою Літинського районного суду Вінницької області від 08 грудня 2023 року ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 172-7 КУпАП та призначено їй адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1 700 грн., стягнуто 536 грн. 80 коп. судового збору на користь держави.

Визнаючи ОСОБА_1 винною у вчиненні інкримінованого їй адміністративного правопорушення, суд першої інстанції послався на те, що вона будучи депутатом Хмільницької міської ради 8-го скликання Хмільницького району Вінницької області, та відповідно до підпункту «а» пункту 2 частини першої статті 3 Закону України «Про запобігання корупції», примітки до статті 172-7 КУпАП, суб`єктом, на якого поширюється дія вказаного Закону, в порушення вимог пункту 2 частини першої статті 28 Закону України «Про запобігання корупції», 02.05.2023 використовуючи депутатський мандат в особистих та корисливих інтересах подала депутатське звернення до «Директора КНП Хмільницький ЦПМСД» Хмільницької міської ради ОСОБА_2 », не вжила заходів щодо недопущення виникнення реального конфлікту інтересів та не пізніше наступного робочого дня (03.05.2023) не повідомила Національне агентство з питань запобігання корупції про виникнення реального конфлікту інтересів, так як достовірно знала, що в даному підприємстві працює ОСОБА_3 , з якою в неї неприязні позаслужбові відносини. Такими діями ОСОБА_1 скоїла адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою статті 172-7 КУпАП, тобто неповідомлення особою у встановлених законом випадках та порядку про наявність у неї реального конфлікту інтересів.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_1 у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 172-7 КУпАП доведена належними та допустимими доказами, а саме: протоколом про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією № 456 від 03.08.2023; письмовою заявою ОСОБА_3 від 29.05.2023; депутатськими зверненнями ОСОБА_1 від 13.03.2023, 21.03.2023, 24.03.2023, 02.05.2023; листами-відповідями на депутатські звернення КНП «Хмільницький центр первинної медико-санітарної допомоги» від 20.03.2023, 23.03.2023, 02.05.2023, 10.05.2023; постановою Хмільницької міської територіальної виборчої комісії Хмільницького району Вінницької області № 52 від 13.11.2020; протоколом першої сесії восьмого скликання Хмільницької міської ради Вінницької області від 08.12.2020; рішенням першої сесії восьмого скликання Хмільницької міської ради Вінницької області № 1 від 08.12.2020; рішенням другої сесії восьмого скликання Хмільницької міської ради Вінницької області № 28 від 18.12.2020 та Положенням про постійні комісії Хмільницької міської ради восьмого скликання; документами КНП «Хмільницький центр первинної медико-санітарної допомоги» наданими на депутатські звернення (наказами; посадовими інструкціями; колективним договором та його додатками; графіками роботи); ухвалою Вінницького апеляційного суду від 15.02.2022 у справі № 149/2149/20; інформацією щодо звернення громадян із заявами про вчинення адміністративних правопорушень; письмовими поясненнями ОСОБА_4 , ОСОБА_5 від 05.07.2023, та іншими матеріалами справи.

Не погоджуючись з такою постановою суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 адвокат Карабань Л. О. подала апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої просить оскаржувану постанову скасувати та ухвалити нову, якою закрити провадження у справі за відсутністю в діях ОСОБА_1 події і складу адміністративного правопорушення.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що стороною обвинувачення не було надано суду жодних доказів наявності у ОСОБА_1 події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 172-7 КУпАП.

Судом першої інстанції не повністю з`ясовано обставини справи, а саме не вірно вказано в протоколі дату вчинення адміністративного правопорушення «04 травня 2023 року», оскільки в цей день не відбувалось жодних пленарних засідань сесії Хмільницької міської ради, чи засідань будь-яких інших її колегіальних органів.

Апелянт зауважує, що відповідно до частини 1 статі 591 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» направлення депутатських звернень не є порушенням депутатської діяльності в умовах реального конфлікту інтересів. При цьому, після отримання доручення від виборців ОСОБА_1 скористалася своїм правом відповідно до ст. 13 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» на депутатське звернення.

В своїх депутатських зверненнях ОСОБА_1 просила надати інформацію, пов`язану з її депутатською діяльністю, яка була необхідна для звітування перед виборцями, жодного особистого інтересу та корисливого мотиву не вбачається в її депутатських зверненнях.

Із питань, які зазначені в депутатському зверненні, вбачається, що ОСОБА_1 лише продублювала прізвище та ініціали особи, яка була зазначена у листі відповіді від комунальної установи. Питання стосувалися не конкретної особи, а порушення умов колективного договору з боку керівництва та виконання обов`язків працівників у разі їх відсутності. Таким чином, у діях ОСОБА_1 не вбачається приватного інтересу або корисливі цілі під час подання депутатських звернень.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 підтримала вимоги викладені в апеляційній скарзі та просила їх задовольнити.

Прокурор Грушковський В. Ю. заперечив проти апеляційної скарги, просив оскаржувану постанову суду першої інстанції залишити без змін.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходжу до висновку, що провадження у справі підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 172-7 КУпАП, виходячи з наступного.

Згідно статті 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно із ст. 10 КУпАП, адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Стаття 129 Конституції України передбачає, що розгляд і вирішення справ в судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і доведеності перед судом їх переконливості.

Стаття 245 КУпАП передбачає, що завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

У відповідності до статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, які пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

За змістом статті 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інших обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення. Ці фактичні дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно частиною 2 статті 251 КУпАП, обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 1 статті 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочате, а розпочате підлягає закриттю в разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Як вбачається з Протоколу № 456 про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією від 03 серпня 2023 року, ОСОБА_1 являючись депутатом Хмільницької міської ради 8-го скликання Хмільницького району Вінницької області, відповідно до підпункту «а» пункту 2 частини першої статті 3 Закону України «Про запобігання корупції» суб`єктом, на якого поширюється дія вказаного Закону, та в силу примітки до статті 172-7 КУпАП, також суб`єктом адміністративного правопорушення пов`язаного з корупцією, відповідальність за яке передбачена статтею 172-7 КУпАП «Порушення вимог щодо запобігання та врегулювання конфлікту інтересів», в порушення вимог пункту 2 частини 1 статті 28 Закону України «Про запобігання корупції», 02 травня 2023 року використовуючи депутатський мандат в особистих та корисливих інтересах подала депутатське звернення до «Директора КНП Хмільницький ЦПМСД» Хмільницької міської ради ОСОБА_2 », не вжила заходів щодо недопущення виникнення реального конфлікту інтересів та не пізніше наступного робочого дня (03.05.2023) не повідомила Національне агентство з питань запобігання корупції про виникнення реального конфлікту інтересів, так як достовірно знала, що в даному підприємстві працює ОСОБА_3 , з якою в неї неприязні позаслужбові відносини, цим самим ОСОБА_1 скоїла адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 172-7 КУпАП, тобто неповідомлення особою у встановлених законом випадках та порядку про наявність у нього реального конфлікту інтересів (том 1, а. с. 5 12).

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 06 жовтня 2010 року № 21-рп/2010 (п. 3.2.2.) прямо вказав на необхідність визнання і дію в Україні принципу верховенства права, і на необхідність врахування, насамперед, того, що термін «корупція» означає «використання особою наданих їй службових повноважень та пов`язаних з цим можливостей з метою одержання неправомірної вигоди або прийняття обіцянки/пропозиції такої вигоди для себе чи інших осіб», а діяння, яке не відповідає змісту терміну «корупція», не може визнаватись корупційним правопорушенням.

Відповідно до підпункту «б» пункту першого частини 1 статті 3 Закону України «Про запобігання корупції», суб`єктами, на яких поширюється дія зазначеного Закону, є особи, уповноважені на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, народні депутати України, депутати Верховної Ради Автономної Республіки Крим, депутати місцевих рад, сільські, селищні, міські голови.

В частині першій статті 1 Закону України «Про запобігання корупції» дано визначення термінів, які вживаються в даному Законі та зазначено наступне:

- правопорушення, пов`язане з корупцією - діяння, що не містить ознак корупції, але порушує встановлені цим Законом вимоги, заборони та обмеження, вчинене особою, зазначеною у частині першій статті 3 цього Закону, за яке законом встановлено кримінальну, адміністративну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність;

- реальний конфлікт інтересів - суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи не вчинення дій під час виконання зазначених повноважень;

- приватний інтерес - будь-який майновий чи немайновий інтерес особи, у тому числі зумовлений особистими, сімейними, дружніми чи іншими позаслужбовими стосунками з фізичними чи юридичними особами, у тому числі ті, що виникають у зв`язку з членством або діяльністю в громадських, політичних, релігійних чи інших організаціях.

Відповідальність за частинами першою та другою статті 172-7 КУпАП настає за неповідомлення особою у встановлених законом випадках та порядку про наявність у неї реального конфлікту інтересів; вчинення дій в умовах реального конфлікту інтересів.

З пункту 2 примітки до статті 172-7 КУпАП, вбачається, що під реальним конфліктом інтересів слід розуміти суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи не вчинення дій під час виконання вказаних повноважень.

За змістом статті 172-7 КУпАП, особистий інтерес це користь, вигода яка стосується (або цікавить) особи, і які вона бажає отримати для себе особисто або близьких осіб.

Отже, з системного аналізу цих норм права, слід зробити висновок, що суб`єктивна сторона корупційного діяння характеризується тим, що воно вчинюється лише з корисливих спонукань. Особа, яка вчинила таке корупційне діяння, усвідомлює, що вона незаконно використовує свої службові повноваження та незаконно одержує у зв`язку з цим певні матеріальні блага для себе або близьких осіб.

Тобто, навіть при наявності суперечності між особистими інтересами та службовими повноваженнями обов`язковим є встановлення можливості впливу такої суперечності на об`єктивність або упередженість прийняття рішень, а також на вчинення чи не вчинення дій під час виконання наданих службових повноважень.

При цьому конфлікт інтересів повинен бути реальним (очевидним) і передбачуваним. Тобто, конфлікт інтересів має місце тоді, коли вказана суперечність фактично вплинула чи могла вплинути на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, на вчинення чи не вчинення дій під час виконання наданих особі службових повноважень.

Як вбачається з роз`яснень, наданих Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у інформаційному листі «Щодо притягнення до адміністративної відповідальності за окремі правопорушення, пов`язані з корупцією» № 223-943/0/4-17 від 22 травня 2017 року, аналіз термінів «потенційний інтерес» та «реальний інтерес», які містяться у частині 1 статті 1 Закону, з урахуванням висновку науково-правової експертизи Ради науково-правових експертиз при Інституті держави і права ім. В.М. Корецького НАН України від 29 квітня 2016 року № 126/50-е, щодо законодавства про боротьбу з корупцією дає можливість констатувати, що потенційний конфлікт інтересів відрізняється від реального тим, що при потенційному конфлікті встановлюється лише наявність, існування приватного інтересу особи, що може вплинути на об`єктивність чи неупередженість прийняття нею рішень, тоді як при реальному конфлікті інтересів існуюча суперечність між наявним приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями безпосередньо впливає (вплинула) на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи не вчинення дій під час виконання вказаних повноважень. Крім того, це також визначає ступінь впливу цієї суперечності на прийняття рішення чи вчинення дії, який повинен мати об`єктивний вираз, а також часовий взаємозв`язок між прийняттям рішення та наявністю певних ознак, що мають місце при цьому.

Тобто відмінність між цими поняттями полягає в тому, що для встановлення факту реального конфлікту інтересів недостатньо констатувати існування приватного інтересу, який потенційно може вплинути на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, а слід безпосередньо встановити, що по-перше, приватний інтерес наявний, по-друге, він суперечить службовим чи представницьким повноваженням, а по-третє така суперечність не може вплинути, а реально впливає на об`єктивність чи неупередженість прийняття рішень чи вчинення дій.

Таким чином, для встановлення наявності факту прийняття рішення, вчинення чи не вчинення дії в умовах реального конфлікту інтересів та розмежування реального і потенційного конфлікту інтересів особа, яка здійснює правозастосовну діяльність, для кваліфікації рішення як такого, що прийняте в умовах реального конфлікту інтересів, має встановити наявність обов`язкової сукупності таких юридичних фактів, як:

1) наявність у правопорушника факту приватного інтересу, який має бути чітко сформульований (артикульований) та визначений;

2) наявність факту суперечності між приватним інтересом і службовими чи представницькими повноваженнями із зазначенням того, в чому саме ця суперечність знаходить свій вияв або вплив на прийняття рішення;

3) наявність повноважень на прийняття рішення;

4) наявність факту реального впливу суперечності між приватним та службовим чи представницьким інтересом на об`єктивність або неупередженість рішення.

Без наявності хоча б одного з фактів із цієї сукупності реальний конфлікт інтересів не виникає. Встановлення цих фактів має бути відображено в протоколі про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, та, відповідно, в постанові суду.

Аналізуючи вищенаведені положення КУпАП у сукупності з положеннями Закону України «Про запобігання корупції», апеляційний суд акцентує на тому, що адміністративна відповідальність за порушення вимог щодо запобігання та врегулювання конфлікту інтересів настає лише за неповідомлення особою про наявність у неї реального конфлікту інтересів та вчинення дій чи прийняття рішень в умовах реального конфлікту інтересів.

Отже, для встановлення наявності факту у депутатських зверненнях ОСОБА_1 , вчинення чи не вчинення нею дії в умовах реального конфлікту інтересів та розмежування реального і потенційного конфлікту інтересів, суд мав встановити сукупність юридичних фактів.

Доводячи наявність факту суперечності між особистим та корисливим інтересом ОСОБА_1 , в протоколі не зазначено, в чому саме ця суперечність знаходить свій вияв або вплив на прийняття рішення.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини 1 статті 28 Закону України «Про запобігання корупції», особи, зазначені у пункті 1, 2 частини 1 статті 3 цього Закону, зобов`язані, зокрема, повідомляти не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли особа дізналася чи повинна була дізнатися про наявність у неї реального чи потенційного конфлікту інтересів безпосереднього керівника, а у випадку перебування особи на посаді, яка не передбачає наявності у неї безпосереднього керівника, або в колегіальному органі - Національне агентство чи інший визначений законом орган або колегіальний орган, під час виконання повноважень у якому виник конфлікт інтересів, відповідно; не вчиняти дій та не приймати рішень в умовах реального конфлікту інтересів.

Отже, суб`єктивна сторона корупційного діяння характеризується тим, що воно вчинюється лише з корисливих спонукань. Особа, яка вчинила таке корупційне діяння, усвідомлює, що вона незаконно використовує свої службові повноваження та незаконно одержує у зв`язку з цим певні матеріальні блага для себе чи близьких осіб.

Тобто, навіть при наявності суперечності між приватними інтересами особи та її службовими повноваженнями, обов`язковим є встановлення можливості впливу такої суперечності на об`єктивність або упередженість прийняття рішень, а також на вчинення чи не вчинення дій під час виконання наданих службових повноважень.

При цьому, конфлікт інтересів повинен бути реальним (очевидним) і передбачуваним. Тобто, конфлікт інтересів має місце тоді, коли вказана суперечність фактично вплинула чи могла вплинути на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, на вчинення чи не вчинення дій під час виконання наданих особі службових повноважень.

Таким чином, хоча статтею 28 Закону України «Про запобігання корупції» передбачено обов`язок особи повідомляти про наявність у неї потенційного чи реального конфлікту інтересів, проте адміністративна відповідальність за частиною 1 статті 172-7 КУпАП настає виключно за неповідомлення особою у встановлених законом випадках про наявність у неї реального конфлікту інтересів та за вчинення дій чи прийняття рішень в умовах реального конфлікту інтересів.

Згідно рішення першої сесії Хмільницької міської ради 8-го скликання Хмільницького району Вінницької області від 08 грудня 2020 року ОСОБА_1 , обрано депутатом 8 скликання Хмільницької міської ради 8-го скликання Хмільницького району Вінницької області.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» встановлено:

1.Виборці можуть давати своєму депутатові місцевої ради доручення на зборах під час звітів чи зустрічей з питань, що впливають з потреб відповідного виборчого округу чи територіальної громади в цілому.

2.Доручення виборців не повинні суперечити законодавству України, а їх виконання має належати до відання місцевих рад та їх органів.

3.Доручення виборців депутатові місцевої ради має бути підтримане більшістю учасників зборів.

Відповідно до протоколу № 1 зборів виборців Хмільницької міської територіальної громади Вінницької області від 11 березня 2023 року, ОСОБА_1 , як депутату місцевої ради доручили з`ясувати, окрім іншого, зокрема, всі обставини неналежного надання послуг з інформування та запису на прийом мешканців Хмільницької міської територіальної громади, що мають надаватись КНП «Хмільницький ЦПМСД» Хмільницької міської ради та надати роз`яснення з цього приводу під час наступних зборів виборців та вжити заходів для покращення ситуації (том 2, а. с. 12 14).

Відповідно до частини 2 статті 11 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад», при здійсненні депутатських повноважень депутат місцевої ради має також право: 1) на депутатське звернення, депутатський запит, депутатське запитання; 2) на невідкладний прийом; 3) вимагати усунення порушень законності і встановлення правового порядку.

Згідно частини 1 статті 13 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад», депутатське звернення - викладена в письмовій формі вимога депутата місцевої ради з питань, пов`язаних з його депутатською діяльністю, до місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб, а також керівників правоохоронних та контролюючих органів, підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності, розташованих на території відповідної ради, здійснити певні дії, вжити заходів чи дати офіційне роз`яснення з питань, віднесених до їх компетенції.

Після отримання вказаного вище доручення від виборців ОСОБА_1 , як депутат Хмільницької міської ради скористалася своїм правом відповідно до статті 13 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» та звернулася до директора КНП «Хмільницький ЦПМСД» Хмільницької міської ради ОСОБА_2 із депутатськими зверненнями 13 березня 2023 року, 21 березня 2023 року, 24 березня 2023 року, 02 травня 2023 року (том 1, а. с. 16 - 19).

Так, зокрема ОСОБА_1 13 березня 2023 року звернулася до директора КНП «Хмільницький ЦПМСД» Хмільницької міської ради ОСОБА_2 із зверненням в якому просила надати інформацію про роботу, порядок операторів кол-центра КНП «Хмільницький ЦПМСД», а також операторів інформаційно-довідкової служби від 21 березня 2023 року.

Отримавши відповідь № 01-23/258 від 31 березня 2023 року на депутатське звернення від 21 березня 2023 року, директором комунальної установи було надана копія графіку роботи оператора інформаційно-довідкової служби, в якому було зазначено прізвище ОСОБА_3 . Більше ніяких персональних даних не зазначено цієї особи. Тому, ОСОБА_1 звернулась із депутатським зверненням від 02 травня 2023 року з наступними питаннями:

1)Чому порушуються умови колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом працівників комунального некомерційного підприємства «Хмільницький ЦПМСД» Хмільницької міської ради на 2022 2025 роки, схвалений 23 березня 2022 року, а саме у Додатку 4 до вищезазначеного договору зазначений графік роботи працівників КНП «Хмільницький ЦПМСД» Хмільницької міської ради, однак, цей графік не співпадає з графіком роботи медперсоналу ( ОСОБА_3 ), що є додатком до листа-відповіді № 01-23/258 від 31 березня 2023 року наданого на її депутатське звернення. Якщо для оператора інформаційно-довідкової служби встановлено особливий графік роботи прошу надати завірений належним чином документ, яким такий графік затверджено із зазначенням підстав встановлення окремого графіка роботи;

2)01 - 02 травня 2023 року хто виконував обов`язки оператора інформаційно-довідкової служби на час його тимчасової відсутності та на підставі якого документа/документів ці обов`язки виконував хтось інший, надати завірену належним чином копію цього документу/документів.

Із вказаного депутатського запиту ОСОБА_1 вбачається, що він стосувався не особи ОСОБА_3 , а порушення умов колективного договору з боку керівництва та виконання обов`язків працівників у разі їх відсутності, а прізвище ОСОБА_3 було зазначено в зв`язку з отриманням інформації, отриманої на попередній запит від 13.03.2023 та 21.03.2023 року.

Сам по собі факт звернення ОСОБА_1 із вищевказаними депутатськими зверненнями з питань дотримання умов колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом працівників комунального некомерційного підприємства «Хмільницький ЦПМСД» Хмільницької міської ради на 2022 2025 роки, не свідчить про вчинення дій в умовах реального конфлікту інтересів зумовленого використанням своїх повноважень депутата у власних інтересах, оскільки будь-які відомості щодо використання її у власних інтересах в матеріалах справи відсутні.

З огляду на викладене, апеляційний суд виснує, що матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 , будучи депутатом Хмільницької міської ради, звертаючись до директора «Хмільницький ЦПМСД» Хмільницької міської ради ОСОБА_2 із зверненнями від 13 березня 2023 року, 21 березня 2023 року, 24 березня 2023 року, 02 травня 2023 року, мала реальний конфлікт інтересів між її приватним інтересом та службовими повноваженнями, який би впливав на об`єктивність або неупередженість прийняття нею рішень, або ж на вчинення чи не вчинення дій під час виконання нею повноважень депутата Хмільницької міської ради, оскільки остання діяла у межах та у відповідності до чинного законодавства України, яке регулює порядок здійснення депутатських повноважень та направлення депутатських звернень.

Відтак з огляду на сукупність зазначених вище обставин, апеляційний суд виснує, що по справі не доведено, що ОСОБА_1 звертаючись до директора «Хмільницький ЦПМСД» Хмільницької міської ради ОСОБА_2 , діяла в умовах реального конфлікту інтересів, на що суд першої інстанції уваги не звернув та не надав належної оцінки наявним фактичним обставинам справи, не проаналізував об`єктивну та суб`єктивну сторону адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 172-7 КУпАП.

Відповідно до презумпції невинуватості, щодо особи, яка підозрюється у вчиненні злочину або правопорушення, припускається невинність до того часу, поки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому законодавством.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 10.02.1995 р. у справі «Аллене де Рібермон проти Франції» підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.

Згідно зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість висунутого проти нього обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях притримується позиції того, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 р.), тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25).

Відповідно до частини 3 статті 62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Європейський Суд з прав людини неодноразово констатував, що наявність «обґрунтованої підозри» у вчинені правопорушення передбачає «наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла-таки вчинити злочин» і такі факти мають бути досить переконливими, щоб суд на підставі їх розумної оцінки міг визнати причетність особи до вчинення правопорушення та враховуючи, що практика Європейського суду з прав людини вказує на необхідність оцінювати докази керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом» і таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (п. 53 рішення Суду від 20.09.2012 у справі «Федорченко та Лозенко проти України»).

Дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, перевіривши доводи учасників справ, апеляційний суд виснує, що суд першої інстанції, розглядаючи справу, не переконався в тому, що по справі не надано належних, достовірних та допустимих доказів, яких було б достатньо для визнання ОСОБА_1 винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 172-7 КУпАП, за обставин, викладених у протоколі № 456 про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією.

Сукупність зібраних та проаналізованих у справі доказів не дозволяє зробити беззаперечний та однозначний висновок про вчинення ОСОБА_1 дій, направлених на порушення вимог щодо запобігання та врегулювання конфлікту інтересів, а саме - неповідомлення про наявність реального конфлікту інтересів та прийняття рішення в умовах реального конфлікту інтересів.

Виходячи з вищенаведених фактів, оцінивши в сукупності докази, наявні в матеріалах справи, апеляційний суд приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, а в діях ОСОБА_1 не вбачається ознак адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 172-7 КУпАП, у зв`язку із чим, враховуючи вимоги пункту 1 частини 1 статті 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративні правопорушення підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Керуючись ст. ст. 2, 7, 9, 172-7, 221, 245, 247, 251, 252, 278-280, 283-285, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником адвокатом Карабань Ладою Олегівною, задовольнити.

Постанову Літинського районного суду Вінницької області від 08 грудня 2023 року скасувати та ухвалити нову.

Провадження в адміністративній справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за частиною першою статті 172-7 КУпАП закрити на підставі пункту 1 частини 1 статті 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Вінницького

апеляційного суду Т. М. Шемета