Справа № 442/2778/24
Провадження №3/442/783/2024
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 червня 2024 року суддя Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області Грицай М.М., розглянувши матеріали, які надійшли з Дрогобицького РВП ГУ НП у Львівській області про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, непрацюючого, зареєстрованого: АДРЕСА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , за ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_1 01.04.2024 о 01 год 55 хв у с.Лішня по вул. Дрогобицька, 78, керував транспортним засобом марки «Opel Astra», н.з. НОМЕР_1 , у стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан алкогольного сп`яніння зі згоди водія проводився у встановленому законодавством порядку із застосуванням спеціального технічного приладу Alcotest Drager 6820, результат тесту 1,49 проміле. Вказаними діями порушив вимоги п. 2.9 ПДР України.

ОСОБА_1 у судовому засіданні пояснив, що не зовсім погоджується із викладеним у протоколі. Вказав, що 01.04.2024 його зупинили працівники поліції та викликали ще один екіпаж поліції. Тоді він пройшов огляд на стан алкогольного сп`яніння за допомогою приладу Драгер, мундштук до алкотестера був запакований. Він казав працівникам поліції, що не вживав алкогольних напоїв. У протоколі написав пояснення такі, які йому продиктували працівники поліції. Зазначив, що на роздруківці Алкотесту Драгер не його підпис.

Захисник правопорушника - адвокат Дуткевич М.В. вказав, що відеофіксація не є безперервною, працівниками поліції не долучено до матеріалів справи сертифікат дійсності алкотестеру, відсутній підпис ОСОБА_1 на роздруківці Драгер, а також на відеозаписі не зафіксовано факт підписання такої; не озвучено на камеру ознаки сп`яніння ОСОБА_1 . Також звертає увагую що при керуванні особи в стані алкогольного сп`яніння в протоколі зазначається п. 2.9 ПДР України із зазначенням пінпункту "а", проте, працівниками поліції не зазначено, який саме підпункт п. 2.9 ПДР України порушив ОСОБА_1 .

Також просив викликати для допиту поліцейського ВРПП Дрогобицького РВП ГУ НП у Львівській області Сидора В.В., зокрема, для надання пояснень щодо допущених ним порушень.

Зважаючи на відмову у задоволенні вказаного клопотання про виклик працівника поліції в даній справі, у зв`язку з його безпідставністю, правопорушник та його захисник у судовому засіданні заявили усне клопотання про закриття провадження у справі на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП.

Частина 1 статті 130 КУпАП передбачає відповідальність водія за керування транспортними засобами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції; а також відмова особи, яка керує транспортним зособом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Заслухавши пояснення правопорушника, його захисника та дослідивши матеріали справи, у діях ОСОБА_1 вбачаю склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Вина правопорушника у вчиненні адміністративного правопорушення стверджується матеріалами справи, зокрема, протоколом про адміністративне правопорушення серії ААД №752496 від 01.04.2024, підписаним особисто ОСОБА_1 ; роздруківкою тесту Alcotest Drager 6820 від 01.04.2024, результат тесту 1,49 проміле, що підписана правопорушником, позаяк підстав стверджувати про неналежність підпису останньому під час розгляду справи не здобуто; актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, згідно з яким у ОСОБА_1 виявлені наступні ознаки алкогольного сп`яніння: почервоніння очей, тремтіння рук, нечітке мовлення, різкий запах алкоголю з порожнини рота; результатами приладу Алкотест Драгер 6820 1,49 проміле, з якими ОСОБА_1 погодився, про що свідчить підпис останнього та напис "з результатом згоден"; постановою про накладення адмінстративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксована не в автоматичному режимі серії БАД №625879, відповідно до якої ОСОБА_1 , керуючи вищезгаданим транспортним засобом 01.04.2024 о 01.55 год, скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 121-3 КУпАП, та застосовано до останнього адміністративне стягення у виді штрафу в сумі 1190 грн. Також вина ОСОБА_1 доводиться переглянутим у судовому засіданні відеозаписом, де, серед іншого, правопорушник пояснив працівникам поліції, що вживав пиво.

Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серії ААД №752496 від 01.04.2024, правопорушнику було роз`яснено його права та обов`язки, передбачені ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП.

Таким чином, суд відхиляє доводи правопорушника та його захисника про те, що ОСОБА_1 не підписував роздруківку тесту Алкотестера Драгер, оскільки будь-яких доказів на підтвердження того, що вказані документи сфальсифіковано (підписано іншою особою) суду не надано. Зокрема, з жодними заявами щодо підроблення таких документів (підпису правопорушника) ОСОБА_1 до правоохоронних органів не звертався. При цьому, заперечення правопорушника спростовуються відеозаписом, актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, що підписаний правопорушником, де він погоджується з результатами тесту Драгер, та нечіткими, суперечливими поясненнями ОСОБА_1 , наданими у судовому засіданні, щодо обставин, які мали місце 01.04.2024.

Щодо зауваження захисника правопорушника з приводу безперервності відеозапису, то слід звернути увагу, що відсутність безперервного відеозапису обставин вчинення правопорушення жодним чином не спростовує наявності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, оскільки на час розгляду справи не здобуто доказів, що події чи обставини, які відбувались поза відеозаписом, спростовують вину правопорушника у вчиненні вищевказаного адміністративного правопорушення. Крім того, зафіксована на відеозаписі інформація є повною та достатньою для встановлення обставин справи.

Отож, враховуючи те, що ОСОБА_1 запропоновано пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку за допомогою приладу Драгер на місці зупинки, результат тесту позитивний, зазначені обставини підтверджуються зокрема відеозаписом, що беззаперечно свідчить про наявність у його діях складу адміністративного правопорушення.

З приводу доводів захисника про те, що протокол про адміністративне правопорушення не містить посилання на конкретний підпункт пункту 2.9 Правил дорожнього руху України, вимоги якого ним було порушено, то суд зауважує, що у протоколі працівником поліції як підставу для його складання було вказано порушення ОСОБА_1 п. 2.9 ПДР без конкретизації підпункту цього пункту, хоча об`єктивну сторону правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, як зазначено вище, уповноважена особа національної поліції виклала як керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що підпадає під дію одного з підпунктів п. 2.9 ПДР.

Таким чином, викладені у протоколі про адміністративне правопорушення серії ААД №752496 від 01.04.2024 фактичні обставини правопорушення охоплюються приписами п. 2.9 ПДР (незважаючи на відсутність відповідного підпункту) та диспозицією ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Зокрема, ЄСПЛ нагадує, що «національне законодавство має з достатньою чіткістю визначати межі та спосіб здійснення відповідного дискреційного права, наданого органам влади, щоб забезпечувати громадянам той мінімальний рівень захисту, на який вони мають право згідно з принципом верховенства права в демократичному суспільстві» (п. 33 рішення від 15.11.1996 у справі «Доменічіні проти Італії» (Domenichini v. Italy), Reports 1996-V). При цьому «закон має бути доступним та передбачуваним, що стосується його наслідків, тобто вираженим із достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку» (п. 31 рішення ЄСПЛ від 28.10.2003 у справі «Ракевич проти Росії» (Rakevich v. Russia), заява № 589973/00); п. 109 рішення ЄСПЛ від 13.12.2001 у справі «Церква Бесарабської Митрополії проти Молдови» (Metropolitan Church of Bessarabia v. Moldova), заява № 45701/99); п. 54 рішення ЄСПЛ від 23.09.1998 у справі «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» (Steel and Others v. the United Kingdom).

На національному рівні КСУ в своєму рішенні від 29.06.2010 у справі № 17-рп/2010 за конституційним поданням Уповноваженого ВРУ з прав людини зазначив, що «одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями» (абз. 3 п.п. 3.1 п. 3), а у рішенні від 22.09.2005 № 5-рп/2005 той же Суд вказав, що «із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі» (абз. 2 п.п. 5.4 п. 5).

З огляду на вимоги ст. 251, 254, 256, 280, 283 КУпАП, відсутність підпункту п. 2.9 ПДР у спірному протоколі, за встановлених вище фактичних обставин у даній конкретній справі, на переконання суду, суттєво не впливає на правову кваліфікацію дій ОСОБА_1 та не порушує принцип правової визначеності, так як «будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди; ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі» (рішення ЄСПЛ від 29.06.2007 у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» (O'Halloran and Francis v. the United Kingdom), заяви № 15809/02 і № 25624/02).

Крім того, вказані вище обставини не тягнуть за собою автоматичне визнання протоколу неналежним, недостовірним чи недопустимим доказом, не спотворюють зміст цього протоколу та не створюють ситуацію, за якої цей процесуальний документ є недійсним, а зібрані докази недопустимими, оскільки при вирішенні цього питання необхідно виходити насамперед з істотності порушення прав, законних інтересів і свобод особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, тобто ОСОБА_1 , так як не усі порушення процесуального закону, допущені під час оформлення документів та збирання доказів стороною провадження у справі, є підставою для визнання цих доказів недопустимими, що узгоджується з усталеною судовою практикою ЄСПЛ. При цьому порядок збору і процесуального закріплення доказів визначений законодавством України про адміністративні правопорушення, а тому як доказ протокол про адміністративне правопорушення (ч. 1 ст. 251 КУпАП) може бути використаний у відповідній справі тільки в тому випадку, якщо він складений у порядку і з джерел, передбачених цим законодавством. У справі протокол є не тільки джерелом доказів, але й виступає ще й як юридичний документ акт (процесуальна дія і процесуальне рішення компетентної особи, яка уповноважена його складати ст. 254, 255 КУпАП), який свідчить про порушення компетентною особою Національної поліції справи про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, тому є не тільки обов`язковим процесуальним документом, але і займає ключове положення серед інших джерел (доказів).

Що стосується випадку, «коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення», то дійсно суддя «не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом)» (рішення ЄСПЛ від 30.05.2013 у справі «Малофєєва проти Росії» (Malofeyeva v. Russia), заява № 36673/04); рішення ЄСПЛ від 20.09.2016 у справі «Карелін проти Росії» (Karelin v. Russia), заява № 926/08).

Разом з тим, вказана вище правова позиція ЄСПЛ стосується випадків, коли уповноважені на розгляд справ про адміністративні правопорушення особи на власний розсуд визначають підпункт пункту чи пункт ПДР або ж у інший спосіб редагують фабулу адміністративного правопорушення, що не має відношення до фактичних обставин даної справи, що не мало місця у даній справі. При цьому, як наведено вище, водій чи особа, яка керує т/з, апріорі повинна знати та виконувати правила дорожнього руху, у тому числі і п. 2.9 ПДР з наявними у ньому підпунктами, а фабула правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, яка викладена у протоколі про адімінстративне првопорушення серії ААд №752496 від 01.04.2024, відображає всі істотні ознаки цього складу правопорушення.

Необхідно зауважити, що диспозиція ч. 1 ст. 130 КУпАП є бланкетною, тобто відсилає до інших нормативно-правових чи підзаконних нормативно-правових актів, які передбачають конкретні обов`язки учасників дорожнього руху, у тому числі осіб, які керують транспортними засобами, і встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, тому у протоколі та у постанові присутнє посилання на порушення ОСОБА_1 вимог п. 2.9 ПДР, згідно яких водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння.

При цьому суд бере до уваги, що з урахуванням наведених обставин, а саме, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, а таке порушення правил дорожнього руху є грубим та потенційно небезпечним як для самої особи, яка керує транспортним засобом, що є джерелом підвищеної небезпеки, так і для інших учасників дорожнього руху, тяжкість ймовірних наслідків.

Так, суд при розгляді даної справи враховує і правові позиції, зазначені у рішенні від 29.06.2007р. у справі «О Годлара та Франціс проти сполученого Королівства», де ЄСПЛ наголосив, що «будь-яка особа, яка володіє та керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі».

Приймаючи дане рішення, суд керується принципом "поза розумним сумнівом", зміст якого сформульований у пункті 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14 лютого 2008 року у справі "Кобець проти України". Зокрема, доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Із урахуванням наведеного, характеру вчиненого правопорушення, вважаю за необхідне накласти на ОСОБА_1 адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами.

Також, враховуючи вимоги ст. 40-1 КУпАП, п. 5 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», вважаю за необхідне стягнути із ОСОБА_1 судовий збір у провадженні по справі про адміністративне правопорушення.

Керуючись ст. ст. 40-1, 130, 283, 285, 287 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суддя -

п о с т а н о в и л а:

ОСОБА_1 визнати винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та притягнути до адміністративної відповідальності у виді штрафу у розмірі 17000 (сімнадцять тисяч) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

Стягнути із ОСОБА_1 в дохід держави 605,60 грн (шістсот п`ять гривень 60 коп) судового збору.

На постанову протягом 10 днів з дня її винесення може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційна скарга не була подана протягом 10 днів. У разі подання апеляційної скарги, якщо вона не скасована, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя М.М. Грицай