Єдиний унікальний номер №758/2144/24
Апеляційне провадження № 33/824/2277/2024
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2024 року суддя Київського апеляційного суду Журба С.О., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Подільського районного суду міста Києва від 21 березня 2024 року, прийняту відносно

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , працюючого начальником РСО у ТОВ «ІНЖЕНІРИНГ-АНАЛІТИКА»,

за п. 6 ч. 1 ст. 212-2 КУпАП,

В С Т А Н О В И В :

Службою безпеки України 15.02.2024 року було складено та передано на розгляд суду адміністративний протокол відносно ОСОБА_1 , відповідно до якого:

ОСОБА_1 в період з 03.08.2020 по 29.01.2024, за адресою: вул. Н. Ужвій, 1, приміщення № 14, м. Київ, будучи начальником РСО ТОВ «ІНЖЕНІРИНГ-АНАЛІТИКА», порушив вимоги статті 15, 20 Закону України «Про державну таємницю» та пунктів 6, 205 Порядку організації та забезпечення режиму секретності в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.12.2013 № 939 (далі - Порядок-939), а саме: комісії ІНФОРМАЦІЯ_5 не представлено висновок державного експерта з питань таємниць у сфері діяльності замовника про встановлення ступеня секретності робіт, які виконуються в інтересах забезпечення національної безпеки та оборони держави, стосовно договору з ІНФОРМАЦІЯ_2 Київської обласної державної адміністрації (договір від 18.01.2024 № M-1/т, термін дії до 31.12.2024); пункту 232 Порядку 939: загроза витоку секретної інформації. Пропускний режим у Товаристві не запроваджено; пункту 219 Порядку 939: загроза витоку секретної інформації. Журнал здавання (приймання) під охорону, зняття (приймання) з-під охорони режимних приміщень (зони, території), сховищ матеріальних носіїв секретної інформації та ключів від них (форма 33 додатку до Порядку 939) не ведеться. Режимне приміщення № ІНФОРМАЦІЯ_3 під охорону не здається; пункту 234 Порядку 939: правила пропускного режиму (інв. № Ю/РСО) розроблені начальником РСО, а не підрозділом, який здійснює охорону Товариства, також вони не передбачають введення системи постійних, тимчасових і одноразових перепусток, а також перепусток на внесення (винесення), ввезення (вивезення) матеріальних цінностей; пункту 746-1 Порядку 939: порядок дій посадових осіб щодо здійснення заходів із забезпечення режиму секретності у разі виникнення загрози захоплення МНСІ (інв. № 13/РСО) погоджено з ІНФОРМАЦІЯ_4, однак на даний час Департамент оперативного коментування ІНФОРМАЦІЯ_5 не є замовником секретних робіт. Крім цього, до Порядку дій РСО товариства не розроблено проект акта про знищення на місці МНСІ, що не вивозяться в місця евакуації або не здаються на архівне зберігання та проектів описів МНСІ, що вивозяться в місця евакуації в разі реальної загрози їх захоплення, як це передбачено законодавством у сфері охорони державної таємниці; пункту 737 Порядку 939: до Плану заходів щодо забезпечення режиму секретності в умовах особливого періоду або правового режиму надзвичайного стану (інв. № 10н/т) не розроблено переліки матеріальних носіїв секретної інформації, які в умовах воєнного або надзвичайного стану, знищуються на місці, вивозяться в пункт евакуації або передаються до архівної установи; пункту 225 Порядку 939: сховище, в якому у неробочий час зберігаються матеріальні носії секретної інформації не обладнані технічними засобами охорони (охоронною сигналізацією), підключеною до централізованого спостереження підрозділу охорони (цілодобова охорона не здійснюється).

Таким чином, ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене пунктом 6 частини 1 статті 212-2 КУпАП, а саме не вжив заходів щодо забезпечення охорони державної таємниці.

До протоколу про адміністративне правопорушення було додано витяги з Закону України «Про державну таємницю», Порядку організації та забезпечення режиму секретності в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, витяг із Акту перевірки стану охорони державної таємниці у ТОВ «ІНЖЕНІРИНГ-АНАЛІТИКА» від 31.01.2024 № 26/1/1-913дск, пояснення та зауваження особи до Протоколу про адміністративне правопорушення, копію наказу № 10/1-К, копію посадової інструкції начальника РСО ТОВ «ІНЖЕНІРИНГ-АНАЛІТИКА», копію наказу від 17.10.2019, копію допуску за формою ДВА, копію зобов`язання від 13.01.2023, копію довідки № 2, копію паспорта та РНОКПП ОСОБА_1 , копію посадової інструкції консультанта - експерта 1 відділу 1 управління ДОДТЛ ІНФОРМАЦІЯ_5.

Постановою Подільського районного суду міста Києва від 21 березня 2024 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого п. 6 ч.1 ст. 212-2 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в дохід держави у розмірі 30 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 510 грн., а також стягнуто на користь держави судовий збір у сумі 605, 60 грн.

Не погоджуючись з постановою суду, ОСОБА_1 падав до суду апеляційну скаргу, в якій просить постанову Подільського районного суду міста Києва від 21 березня 2024 року скасувати та закрити провадження у справі.

Переглянувши справу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав:

Висновок про наявність чи відсутність в діях особи складу адміністративного правопорушення повинен бути обґрунтований, тобто зроблений на підставі всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин і доказів, які підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення. Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі встановлення вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами.

Відповідно до ч. 7 ст. 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Хоча чинним процесуальним законом і передбачене право апеляційного суду на вихід за межі доводів апеляційної скарги або прийняття нових доказів, які не досліджувалися раніше, однак випадки і підстави для цього чітко регламентовані законом. В даному випадку такі підстави відсутні, відтак апеляційний суд розглядає справу виключно у межах вимог апеляційної скарги.

У відповідності до положень ст. 251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 КУпАП.

За змістом ст.ст. 251, 256 КУпАП вбачається, що обов`язок належного оформлення протоколу про адміністративне правопорушення та збирання доказів покладений на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст. 255 цього Кодексу.

Обставини, які мали місце і стали підставою для складення протоколу про адміністративне правопорушення, повинні бути достатніми для повного розуміння суті правопорушення.

Конкретність пред`явленого особі обвинувачення у вчиненні адміністративного правопорушення забезпечує можливість організувати ефективний захист своїх інтересів.

Неконкретність обвинувачення не тільки не дозволяє особі, яка притягується до адміністративної відповідальності, належним чином організувати ефективний захист своїх інтересів, а й позбавляє суд належним чином перевірити твердження органу, який склав протокол, про вчинення особою адміністративного правопорушення.

Суддя законодавчо позбавлений права у своїй постанові за підсумками розгляду справи вказувати на ті ознаки правопорушення, в скоєнні яких особа не обвинувачується в протоколі, тобто які не зазначались у протоколі про адміністративне правопорушення, адже у цьому випадку він виходить за межі своєї компетенції.

Суди не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством, не вправі переймати на себе функції суб`єктів владних повноважень, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти уже створені норми права на їх відповідність вищестоящим в ієрархії нормативно-правовим актам.

Суб`єкти владних повноважень застосовують надані їм в межах закону повноваження на власний розсуд, без необхідності узгодження у будь-якій формі своїх дій з іншими суб`єктами (дискреційні повноваження). Втручання в дискреційні повноваження суб`єкта влади виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Таким чином, суди не вправі підміняти собою державні органи, компетенція яких чітко регламентована чинним законодавством.

У своїх судових рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував на те, що формулювання обвинувачення є важливою умовою справедливого та об`єктивного судового розгляду.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Малофєєва проти Росії», серед іншого зазначено, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принцип рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).

В протоколі про адміністративне правопорушення № 14 від 15.05.2024 року в якості підстав для притягнення до відповідальності зазначено 7 обставин, які з точки зору Служби безпеки України свідчать про недотримання ОСОБА_1 вимог Закону України «Про державну таємницю» (надалі - Закон) та вимог «Порядку організації та забезпечення режиму секретності в державних органах, органах місцевого самоврядування на підприємствах, в установах і організаціях», який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 18.12.2013 року №939 (надалі - Порядок -939), зокрема:

1. статті 15, 20 Закону та пунктів 6, 205 Порядку-939: комісії ІНФОРМАЦІЯ_5 не представлено висновок державного експерта з питань таємниць у сфері діяльності замовника про встановлення ступеня секретності робіт, які виконуються в інтересах забезпечення національної безпеки та оборони держави, стосовно договору з Департаментом цивільного захистку, оборони та взаємодії з правоохоронними органами Київської обласної державної адміністрації (договір від 18.01.2024 № М-1/т, термін дії до 31.12.2024);

2. пункту 232 Порядку-939: Загроза витоку секретної інформації. Пропускний режим у Товаристві не запроваджено;

3. пункту 219 Порядку-939: Загроза витоку секретної інформації. Журнал здавання (приймання) під охорону, зняття (приймання) з-під охорони режимних приміщень (зон, территория), сховищ матеріальних носіїв секретної інформації та ключів від них (форма 33 додатку до Порядку-939) не ведеться. Режимне приміщення № ІНФОРМАЦІЯ_3 під охорону не здається;

4. пункту 234 Порядку-939: правила пропускного режиму (інв. № Ю/РСО) розроблені начальником РСО, а не підрозділом, який здійснює охорону Товариства, також вони не передбачають введення системи постійних, тимчасових і одноразових перепусток, а також перепусток на внесення (винесення), ввезення (вивезення) матеріальних цінностей;

5. пункту 746 Порядку-939: порядок дій посадових осіб щодо здійснення заходів із забезпечення режиму секретності у разі виникнення загрози захоплення МНСІ (інв. № 13/РСО) погоджено з ІНФОРМАЦІЯ_4, однак на даний час Департамент оперативного документування ІНФОРМАЦІЯ_5 не є замовником секретних робіт. Крім цього, до Порядку дій РСО товариства не розроблено проект акту про знищення на місці МНСІ, що не вивозяться в місця евакуації або не здаються на архівне зберігання та проектів описів МНСІ, що вивозяться в місця евакуації в разі реальної загрози їх захоплення, як це передбачено законодавством у сфері охорони державної таємниці;

6. пункту 737 Порядку-939: до Плану заходів щодо забезпечення режиму секретності в умовах особливого періоду або правового режиму надзвичайного стану (інв. № Юн/т) не розроблено переліки матеріальних носіїв секретної інформації, які в умовах воєнного або надзвичайного стану, знищуються на місці, вивозяться в пункт евакуації або передаються до архівної установи;

7. пункту 225 Порядку-939: сховище, в якому у неробочий час зберігаються матеріальні носії секретної інформації не обладнані технічними засобами охорони (охоронною сигналізацією), підключеною до централізованого спостереження підрозділу охорони (цілодобова охорона не здійснюється).

Заперечуючи проти оскаржуваної постанови, апелянт надав детальне пояснення щодо того, що з його точки зору відсутні підстави для притягнення до адміністративної відповідальності по кожному конкретному вищезгаданому пункту.

З доводами апелянта частково погоджується і апеляційний суд.

Зокрема, суд погоджується із позицією ОСОБА_1 щодо неможливості встановлення порушення вимог ст.. 15, 20 Закону та п. 6, 205 Порядку-939. Суть інкримінованого правопорушення в цій частині полягає у непредставленні перевірці висновку державного експерта. При цьому в ході розгляду справи було встановлено, що на час перевірки замовником робіт є саме Департамент Київської обласної державної адміністрації. Хоча чинним законодавством і передбачена необхідність отримання відповідних висновків державного експерта в даному випадку, в той же час, жодним нормативних документом не передбачено, в кого саме (замовника чи виконавця робіт) має зберігатися вищевказаний експертний висновок.

Апеляційний суд не може погодитись із позицією ІНФОРМАЦІЯ_6 щодо того, що ОСОБА_1 після отримання попередження про здійснення перевірки був зобов`язаний витребувати вказаний висновок експерта від замовника і надати його перевіряючим, оскільки жодним нормативним документом такого обов`язку не встановлено. Оскільки вимогами чинного законодавства не передбачено обов`язку отримання і зберігання вказаного експертного висновку саме апелянтом, ненадання останнім такого висновку на перевірку не може бути підставою для притягнення його до відповідальності.

Погоджується апеляційний суд і з доводами апелянта стосовно неналежного встановлення порушення вимог пункту 225 Порядку-939. З матеріалів справи та пояснень представників ІНФОРМАЦІЯ_6 в судовому засіданні вбачається, що суть встановленого ними такого правопорушення полягає в тому, що сейф, в якому в неробочий час зберігались носії секретної інформації, не під'єднаний до охоронної сигналізації. В той же час, як було встановлено в ході розгляду справи, вказаний сейф вже знаходиться всередині відповідного сховища (приміщення), в якому зберігається секретна інформація, і яке облаштоване охоронною сигналізацією. Оскільки відповідно до Порядку-393 сховищем для зберігання секретної інформації можуть бути як незгораємі шафи та сейфи, так і цілі приміщення. вимога ІНФОРМАЦІЯ_6 щодо окремого облаштування сигналізації для сейфа, який вже знаходиться всередині спеціального приміщення, призначеного для зберігання секретної інформації, та обладнаного відповідною сигналізацією, яка забезпечує зберігання як окремого документа в ньому, так і вищевказаного сейфу, не може вважатися обґрунтованою.

Незважаючи на те, що апеляційний суд погодився з позицією апелянта у вищевказаних пунктах, тим не менш позиція останнього щодо інших виявлених порушень не може бути прийнята апеляційним судом. Зокрема апелянт зазначав про те, що порушення пункту 232 Порядку-939 протирічить порушенню пункту 234 Порядку-939, оскільки з його точки зору наявність розроблених правил пропускного режиму само по собі вже є запровадженням такого режиму на підприємстві. Така позиція апелянта не відповідає вимогам закону. Порядком-939 передбачено певний перелік заходів, повне виконання вимог яких свідчить про запровадження на підприємстві пропускного режиму. За таких умов, сам по собі факт затвердження правил пропускного режиму не свідчить про повне виконання вищевказаних вимог, відтак і про належне запровадження пропускного режиму. При цьому, позиція апелянта щодо можливого розроблення прав пропускного режиму начальником РСО прямо протирічить вимогам нормам Порядку-939. Фактично незаповнення журналу здавання (прийняття), зняття (приймання) з-під охорони режимних приміщень, сховищ, матеріальних носіїв секретної інформації та ключів від них, апелянт обґрунтовував відсутністю з його точки зору необхідності в таких журналах. В той же час така позиція протирічить законодавству, оскільки вищезгадані норми Порядку-939 прямо вимагають наявність такого журналу.

В ході проведення перевірки ІНФОРМАЦІЯ_6 встановило й порушення пункту 746-1 Порядку-939, оскільки порядок дій посадових осіб щодо здійснення заходів із забезпечення режиму секретності у разі виникнення загрози захоплення МНСІ (інв. № 13/РСО) погоджено з ІНФОРМАЦІЯ_4. В той же час на даний час Департамент оперативного документування ІНФОРМАЦІЯ_5 не є замовником секретних робіт. Крім цього до Порядку дій РСО товариства не розроблено проект акту про знищення на місці МНСІ, що не вивозяться в місця евакуації або не здаються на архівне зберігання та проектів описів МНСІ, що вивозяться в місця евакуації в разі реальної загрози їх захоплення, як це передбачено законодавством у сфері охорони державної таємниці.

В ході розгляду справи було встановлено, що дійсно, на час проведення перевірки було змінено замовника секретних послуг, яким став Департамент цивільного захисту, оборони і взаємодії з охоронним органами Київської обласної державної адміністрації. Зміна замовника відбулася 19.01.2024 року.

В ході розгляду справи до суду були представлені погодження вищевказаних дій посадових осіб вже новим замовником послуг, однак вони були затверджені вже після проведення перевірки. При цьому, жодного нормативний документ не дозволяє при заміні замовника продовження наступної діяльності без попереднього затвердження вищевказаних документів новим замовником. Сам по собі факт наступного погодження такого порядку новим замовником не спростовує вищезгадане правопорушення.

Не було належним чином підтверджено і позицію апелянта стосовно відсутності його вини в такому порушенні через те, що він звернувся до нового замовника, відтак саме той допустив непогодження такого порядку. Вказані твердження є голослівними і не можуть бути прийняті судом.

Заперечуючи проти факту порушення пункту 737 Порядку-939, апелянт посилається на наявність планів заходів щодо забезпечення режиму секретності в умовах особливого періоду або впровадження надзвичайного стану, зокрема затвердження в паперовому вигляді наступних документів: №54/РСО від 03.09.2020, №55/РСО від 03.09.2020, №56/РСО від 03.09.2020. При цьому апелянт зазначає про те, що вказані документи вже були представлені попередній перевірці ІНФОРМАЦІЯ_6 і жодного зауваження до вказаних документів не висувалося. В той же час дана позиція не може бути прийнята судом, оскільки в даному конкретному випадку було розроблено новий План заходів щодо забезпечення режиму секретності в умовах особливого періоду або впровадження надзвичайного стану від 19.01.2024 року. Таким чином вказані документи були надані до перевірки вперше. При цьому сам апелянт зазначає, що до нового Плану вищезгадані переліки в письмовому вигляді не розроблялися, а ведуться підприємством лише в електронному вигляді. В ході перевірки контролюючим органом було висунуто вимогу про представлення вищевказаного плану заходів на перевірку, що відповідно до положень Порядку - 939 передбачає і необхідність надання вищезгаданих переліків, тому саме апелянт має нести відповідальність за ненадання таких переліків на перевірку, а висновок контролюючого органу про відсутність таких переліків за умови непредставлення їх до перевірки фактично є обґрунтованим.

Зважаючи на вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що незважаючи на неможливість констатації факту порушення апелянтом вимог статті 15, 20 Закону та пунктів 6, 205 Порядку-939 та пункту 225 Порядку-939, тим не менш порушення вимог пункту 232 Порядку-939, пункту 219 Порядку-939, пункту 234 Порядку-939, пункту 746-1 Порядку-939, пункту 737 Порядку-939 знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, що в свою чергу є підставою для притягнення особи до відповідальності, передбаченої п. 6 ч. 1 ст. 212-2 КУпАП.

По своїй суті позиція ОСОБА_1 , висловлена в апеляційній скарзі, в переважній більшості співпадає з доводами та обґрунтуваннями вимог, які він висловлював в суді першої інстанції, і яким судом надано відповідну правову оцінку.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

З огляду на зазначене апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді апелянт також посилався на інші недоліки протоколу про адміністративне правопорушення. Вказані доводи були предметом перегляду судом першої інстанції і апеляційний суд погоджується із висновками останнього щодо того, що вказані недоліки не мають істотного впливу на вирішення справи в не можуть мати наслідком закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Враховуючи, що апеляційним судом встановлена невідповідність дійсності тих обставин, якими апелянт обґрунтовує свою апеляційну скаргу, порушень судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, які були б підставою для скасування чи зміни постанови суду під час апеляційного перегляду справи, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст. 294 КУпАП, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Подільського районного суду міста Києва від 21 березня 2024 року, прийняту відносно ОСОБА_1 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя С.О. Журба