Єдиний унікальний номер 760/2721/24
Апеляційне провадження № 33/824/2259/2024
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2024 року суддя Київського апеляційного суду Журба С.О., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Солом`янського районного суду міста Києва від 19 березня 2024 року, прийняту відносно

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

за ч.1 ст.164 КУпАП, -

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення № 254 від 25.01.2024 року ОСОБА_1 23.01.2024 о 09:50 за адресою АДРЕСА_2 здійснював підприємницьку діяльність без державної реєстрації, як суб`єкт господарювання, чим порушив вимоги ч. 1 ст. 58 ГК України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.164 КУпАП.

Постановою Солом`янського районного суду міста Києва від 19 березня 2024 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі 17000 гривень.

Не погоджуючись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову Солом`янського районного суду міста Києва від 19 березня 2024 року скасувати, провадження у справі закрити за відсутністю події та відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КУпАП.

Висновок про наявність чи відсутність в діях особи складу адміністративного правопорушення повинен бути обґрунтований, тобто зроблений на підставі всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин і доказів, які підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення. Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі встановлення вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами.

Відповідно до ч. 7 ст. 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Хоча чинним процесуальним законом і передбачене право апеляційного суду на вихід за межі доводів апеляційної скарги або прийняття нових доказів, які не досліджувалися раніше, однак випадки і підстави для цього чітко регламентовані законом. В даному випадку такі підстави відсутні, відтак апеляційний суд розглядає справу виключно у межах вимог апеляційної скарги.

Заперечуючи проти належності оскаржуваної постанови апелянт зазначав про те, що організація перевірки здійснювалась з численними порушеннями процедури оформлення такої перевірки, не було підтверджено факт надання послуг ОСОБА_1 та отримання ним коштів за надання послуг, а також здійснення цього систематично. Пр цьому посилався на постанову Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про відповідальність за окремі злочини у сфері господарської діяльності» №3 від 24.05.2003 року.

Окремо апелянт звертав увагу на те, що суд першої інстанції вийшов за межі предмета обвинувачення, оскільки встановив факт здійснення господарської діяльності без отримання відповідної ліцензії, хоча таке правопорушення орган, який склав протокол про адміністративне правопорушення, фактично не інкримінував.

Апеляційний суд погоджується із доводами апелянта щодо неналежного встановлення правопорушення у зв`язку з проведенням господарської діяльності без отримання відповідної ліцензії.

Стаття 62 Конституції України закріплює принцип презумпції невинуватості, відповідно до якого особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

За змістом ст.ст. 251, 256 КУпАП вбачається, що обов`язок належного оформлення протоколу про адміністративне правопорушення та збирання доказів покладений на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст. 255 цього Кодексу.

Обставини, які мали місце і стали підставою для складення протоколу про адміністративне правопорушення, повинні бути достатніми для повного розуміння суті правопорушення.

Конкретність пред`явленого особі обвинувачення у вчиненні адміністративного правопорушення забезпечує можливість організувати ефективний захист своїх інтересів.

Неконкретність обвинувачення не тільки не дозволяє особі, яка притягується до адміністративної відповідальності, належним чином організувати ефективний захист своїх інтересів, а й позбавляє суд належним чином перевірити твердження органу, який склав протокол, про вчинення особою адміністративного правопорушення.

Суддя законодавчо позбавлений права у своїй постанові за підсумками розгляду справи вказувати на ті ознаки правопорушення, в скоєнні яких особа не обвинувачується в протоколі, тобто які не зазначались у протоколі про адміністративне правопорушення, адже у цьому випадку він виходить за межі своєї компетенції.

Суди не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством, не вправі переймати на себе функції суб`єктів владних повноважень, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти уже створені норми права на їх відповідність вищестоящим в ієрархії нормативно-правовим актам.

Суб`єкти владних повноважень застосовують надані їм в межах закону повноваження на власний розсуд, без необхідності узгодження у будь-якій формі своїх дій з іншими суб`єктами (дискреційні повноваження) . Втручання в дискреційні повноваження суб`єкта влади виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Таким чином, суди не вправі підміняти собою державні органи, компетенція яких чітко регламентована чинним законодавством.

У своїх судових рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував на те, що формулювання обвинувачення є важливою умовою справедливого та об`єктивного судового розгляду.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Малофєєва проти Росії», серед іншого зазначено, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принцип рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).

Як вбачається із матеріалів справи, здійснення господарської діяльності без отримання відповідної ліцензії дійсно не було інкриміновано ОСОБА_1 при проведені перевірки і складі протоколу. За таких умов, зважаючи на вищевикладені положення, посилання суду першої інстанції на відсутність ліцензії не може вважатися належним.

В той же час, оскаржуваною постановою встановлено не тільки здійснення діяльності без ліцензії , але і доведеність інкримінованих податковим органом дій щодо здійснення господарської діяльності без державної реєстрації як суб`єкта господарювання.

Апеляційний суд не може прийняти доводи апелянта стосовно неналежного оформлення направлення на перевірку, оскільки усі вимоги і положення нормативних документів, на які посилався апелянт, стосується виключно проведення перевірки суб`єкта господарювання, належним чином зареєстрованого у встановленому законом порядку. Таким чином ті невідповідності при оформленні організації перевірки вимогам закону, про які зазначив апелянт, не можуть розповсюджені на даний випадок, оскільки вказані норми регулюють зовсім інші правовідносини.

Не можуть бути прийняті і посилання апелянта на порушення п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами законодавства про відповідальність за окремі злочини у сфері господарської діяльності №3 від 24.05.2003 року. зважаючи на те, що вказаний Пленум врегульовує зовсім інший вид правовідносин, ніж ті, які є предметом розгляду у даній справі, і на підставі тих нормативно-правових актів, які на даний час не є чинними. При цьому, відповідно до нормативного врегулювання на даний час, вимоги, про якій йде мова у вищевказаній постанові Пленуму, вже є неактуальними.

Враховуючи, що апеляційним судом встановлена невідповідність дійсності тих обставин, якими апелянт обґрунтовує свою апеляційну скаргу, порушень судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, які були б підставою для скасування чи зміни постанови суду під час апеляційного перегляду справи, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст. 294 КУпАП, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Солом`янського районного суду міста Києва від 19 березня 2024 року, прийняту відносно ОСОБА_1 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя С.О. Журба