Номер провадження: 33/813/2932/24
Головуючий у першій інстанції Чорнуха Ю. В.
Доповідач Артеменко І. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.12.2024 року м. Одеса

Суддя Одеського апеляційного суду - Артеменко І.А.,

за участю: секретаря судового засідання - Подуст Т.П.,

особи, яка притягається до відповідальності, - ОСОБА_1 ,

захисника - Врони А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника Врони Андрія Валентиновича в інтересах ОСОБА_1 на постанову Приморського районного суду м.Одеси від 09 жовтня 2024 року у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст судового рішення

Постановою Приморського районного суду м.Одеси від 09.10.2024 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави у розмірі 17 000 грн, з позбавленням права керування всіма видами транспортних засобів строком на один рік. Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір на користь держави у розмірі 605,60 грн.

ОСОБА_1 визнано винним у порушенні п.2.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою КМУ від 10.01.2001 №1306 (далі-ПДР), які полягали в тому, що він 29.06.2024 о 23:30 у м.Одесі, вул. Новощіпний ряд, буд. 2, керував електросамокатом з явними ознаками алкогольного сп`яніння (різкий запах алкоголю з порожнини рота, почервоніння очей, нестійка хода), від проходження огляду на стан сп`яніння на місці та в мед.закладі відмовився у встановленому законом порядку, чим порушив вимоги п.2.5 ПДР, за що відповідальність передбачена ч.1 ст.130 КУпАП.

Короткий зміст доводів апеляційної скарги

В апеляційній скарзі захисник Врона А.В. в інтересах ОСОБА_1 просив скасувати постанову Приморського районного суду м.Одеси від 09.10.2024 і закрити провадження у справі за відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

До скарги додано клопотання про поновлення пропущеного строку, яке обґрунтоване тим, що вперше з апеляційною скаргою захисник Врона А.В. звернувся до суду 16.10.2024, що в межах строку апеляційного оскарження. Однак, вказана апеляційна скарга постановою апеляційного суду від 04.11.2024 була безпідставно повернута, у зв`язку з не долученням копії свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, що не передбачено положеннями ст.271 КУпАП. З вказаною постановою захисник Врона А.В. ознайомився лише 20.11.2024, після її отримання на електронну адресу.

В обґрунтування скарги захисник, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, звернув увагу апеляційного суду на те, що:

- ОСОБА_1 рухався на електричному самокаті Jet Okai 400, який не вимагає отримання права на управління транспортним засобом, у зв`язку із тим, що його номінальна потужність 0,35 кВт та пікова потужність 0,835 кВт, також не потребується реєстрації цього пристрою з отриманням державних номерних знаків;

-вказаний електросамокат не є механічним транспортним засобом, тому відповідно ОСОБА_1 не є водієм в розумінні п.1.10 ПДР та прирівнюється до велосипедиста;

- в КУпАП відсутня норма, яка передбачає відповідальність осіб, які керують засобами - електричними самокатами, відповідно відсутність складу адмніправопорушення. Діючими ПДР не врегульовано статус електричного самокату;

- з протоколу про адміністративне правопорушення в порушення вимог ст.ст.183,256 КУпАП неможливо встановити який саме був електросамокат, до якої марки та виду він відноситься. Суд в порушення вимог ст.278 КУпАП не забезпечив всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин справи, не з`ясував яким транспортним засобом керував ОСОБА_1 , чи підпадає він під визначення механічних транспортних засобів, на керування якими необхідне посвідчення водія відповідної категорії;

- за півтора місяці до постановлення рішення у тій же категорії справи за ч.1 ст.130 КУпАП (справа №522/11710/24) суд зробив висновок про закриття провадження на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП;

- 09.10.2024 суд, дослідивши матеріали справи, оголосив про закриття судового засідання, не оголосивши постанову та не йдучи до нарадчої кімнати, попри те, що судове засідання відбувалося, захисник Врона А.В. був присутній, про що зазначено і в постанові суду. Станом на 15.10.2024 текст постанови був оприлюднений в ЄДРСР, датований 09.10.2024. Отже при розгляді справи суд не дотримався вимог ст.285 КУпАП;

- клопотання захисника Врони А.В. про закриття провадження не було розглянуто судом, чим порушено норми матеріального та процесуального права;

- суд не врахував наявну судову практику - постанову Одеського апеляційного суду від 07.04.2022 у справі №521/10748; постанову Чернігівського апеляційного суду від 06.12.2023 у справі №738/1231/23, Кропивницького апеляційного суду від 12.09.2023 у справі №385/642/23, правову позицію Верховного Суду у справі №278/3362/15-к від 01.03.2018.

В судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 та захисник Врона А.В. підтримали клопотання про поновлення строку, доводи та вимоги апеляційної скарги.

Висновки щодо строків на апеляційне оскарження

Відповідно до ст.294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених ч.5 ст.7 та ч.1 ст.287 цього Кодексу.

Частина 1 ст.268 КУпАП передбачає, що справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Згідно з ч.1 ст.285 КУпАП копія постанови протягом трьох днів вручається або висилається особі, щодо якої її винесено.

З матеріалів справи встановлено, що 09.10.2024 ухвалено оскаржуване судове рішення у справі. За протоколом судового засідання від 09.10.2024 у судовому засіданні був присутній адвокат Врона А.В.

За інформацією ЄДРСР вказана постанова суду була надіслана до реєстру для оприлюднення: 10.10.2024, забезпечено надання загального доступу: 14.10.2024.

16.10.2024 захисник Врона А.В. в інтересах ОСОБА_1 вперше звернувся до суду з апеляційною скаргою, що в межах строків, встановлених ст.294 КУпАП. Вказана апеляційна скарга постановою Одеського апеляційного суду від 04.11.2024 була повернута з підстав незалучення до неї копії свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю захисника Врони А.В. Копія постанови апеляційного суду доставлена на електронну адресу захисника 20.11.2024, про шо складена відповідна довідка.

21.11.2024 захисник Врона А.В., не зволікаючи, повторно звернувся до суду з апеляційної скаргою, до якої додано клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

З урахуванням наведених обставин, з метою забезпечення права ОСОБА_1 на доступ до правосуддя, апеляційний суд дійшов висновку про можливість поновлення строку на апеляційне оскарження постанови Приморського районного суду м.Одеси від 09.10.2024.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції, заслухавши особу, яка притягається до відповідальності, захисника в її інтересах, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду першої інстанції - без змін, з огляду на таке.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

За ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Стаття 252 КУпАП передбачає, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Апеляційний суд переглядає справу в межах доводів апеляційної скарги (ч.7 ст.294 КУпАП).

Аналіз матеріалів справи свідчить про те, що вина ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, за кваліфікуючими ознаками: відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на алкогольне сп`яніння, повністю доведена та підтверджується такими доказами:

- протоколом про адміністративне правопорушення серії АБА № 113559 від 29.06.2024, яким зафіксовано, що 29.06.2024 о 23 год. 30 хв. у м. Одесі по вул. Новощіпний ряд, буд. 2 ОСОБА_1 керував електросамокатом з явними ознаками алкогольного сп`яніння (різкий запах алкоголю з порожнини рота, почервоніння очей, нестійка хода) від проходження огляду на стан сп`яніння на місці та в мед.закладі відмовився у встановленому законом порядку, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР, за що відповідальність передбачена ч.1 ст.130 КУпАП. Від підпису протоколу особа, яка притягається до відповідальності, відмовилась, що зафіксовано у протоколі;

- відеозаписами нагрудних камер поліцейських, якими зафіксовано зупинення ОСОБА_1 , який керував електросамокатом, на запитання поліцейського щодо вживання алкогольних напоїв, водій повідомив про вживання ним алкоголю та не обізнаність щодо неможливості керування електросамокатом після вживання алкоголю. ОСОБА_1 визнав факт керування електросамокатом та декілька разів повторював, що вживав алкоголь. Працівником поліції запропоновано водію проти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки або у медичному закладі, на що останній категорично відмовився. Після чого працівником поліції роз`яснено наслідки відмови від проходження огляду та складено протокол про адміністративне правопорушення, від підпису якого ОСОБА_1 фактично відмовився;

- направленням в медзаклад на огляд від 29.06.2024, в якому зазначено про відмову від проходження огляду;

- довідками про відсутність повторності вчинення адмінправопорушення та про отримання посвідчення водія, якими підтверджено кваліфікація правопорушення та статус водія.

Зібрані у справі докази в їх сукупності відповідають критерію належності, допустимості та достатності для висновку про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Учасники дорожнього руху зобов`язані: знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативно-правових актів з питань безпеки дорожнього руху; виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух (абз.2,4 ч.5 ст.14 Закону України "Про дорожній рух"). Одним із таких органів державного контролю є Національна поліція (ст.52 цього Закону). За положеннями ч.2 ст.14 Закону України "Про дорожній рух" до учасників дорожнього руху належать, зокрема, водії.

За змістом абзаців 3 та 5 ч.2 ст.16 вказаного Закону водій зобов`язаний: виконувати передбачені законом вимоги поліцейського, що даються в межах їх компетенції, передбаченої чинним законодавством, Правилами дорожнього руху та іншими нормативними актами; не допускати випадків керування транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння.

Водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (пункт 2.5 ПДР).

Проте, вимоги вказаного пункту ПДР ОСОБА_1 дотримано не було. Вказані обставини повністю підтверджуються матеріалами справи.

Слід зазначити, що ОСОБА_1 , будучи водієм та маючи відповідне посвідчення водія, обізнаний з Правилами дорожнього руху України, зокрема п.2.5. При цьому, презюмоване знання закону є принципом права, згідно з яким закон поширюється на кожного, навіть якщо особа і не знає про нього. Незнання вимог діючого законодавства не є підставою для звільнення особи від передбаченої законом відповідальності та закриття провадження у справі, що кореспондується з положеннями ст.68 Конституції України.

За змістом ч.6 ст.266 КУпАП направлення особи для огляду на стан сп`яніння і проведення такого огляду здійснюються в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Процедура проведення огляду водіїв транспортних засобів на стан сп`яніння, оформлення результатів такого огляду, регулюються Інструкцією № 1452/735 та Порядком направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.12.2008 № 1103 з подальшими змінами (далі - Порядок № 1103). Приписи Інструкції № 1452/735 та Порядку № 1103 застосовуються у системному зв`язку як між собою, так і з приписами інших нормативних актів.

Згідно зі ст.266 КУпАП, п.2 розділу І Інструкції огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.

Пунктом 3 розділу 1 Інструкції визначено ознаки алкогольного сп`яніння. При цьому, за положеннями Інструкції визначення ознак щодо можливості знаходження водія у стані сп`яніння відноситься до виключної компетенції поліцейських.

Пунктом 6 Порядку від 17.12.2008 №1103 передбачено, що водій транспортного засобу, що відмовився від проведення огляду на місці зупинки транспортного засобу або висловив незгоду з його результатами, направляється поліцейським для проведення огляду до відповідного закладу охорони здоров`я. За приписами п.8 Порядку у разі відмови водія транспортного засобу від проведення огляду в закладі охорони здоров`я, поліцейський в присутності двох свідків складає протокол про адміністративне правопорушення, у якому зазначає ознаки сп`яніння і дії водія щодо ухилення від огляду. При цьому, слід зазначити, що з 17.03.2021 свідки до проходження огляду водієм на стан сп`яніння залучаються лише у випадку неможливості застосування технічних засобів відеозапису. Тобто, працівники поліції мають право проводити огляд на стан сп`яніння без участі свідків, за умови відеофіксації. Вказане узгоджується з положеннями ч.2 ст.266 КУпАП.

За диспозицією ч.1 ст.130 КУпАП відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження огляду на стан сп`яніння утворює самостійний склад адміністративного правопорушення.

Слід зауважити, що під відмовою від проходження огляду на стан сп`яніння необхідно розуміти свідоме і категоричне не бажання особи пройти відповідний огляд, яке базується на його внутрішньому переконанні про відсутність необхідності проходити цей огляд в силу існування певних мотивів, відомих цій особі і може проявлятися як у активній, так і у пасивній формі. Відмова від проходження огляду на стан сп`яніння є правопорушенням з формальним складом, тобто є закінченим саме з моменту висловлення особою відмови від проходження відповідного огляду.

Мотиви відмови водія від виконання вимоги поліцейських у відповідності до пункту 2.5 ПДР України правового значення не мають. Наслідком такої відмови є складення відносно водія протоколу про адміністративну відповідальність, передбачену ч.1 ст.130 КУпАП.

У разі відмови водія транспортного засобу від проведення огляду в закладі охорони здоров`я поліцейський із застосуванням технічних засобів відеозапису (а в разі неможливості застосування таких засобів у присутності двох свідків) складає протокол про адміністративне правопорушення, у якому зазначає ознаки сп`яніння і дії водія щодо ухилення від огляду.

В сенсі положень ч.2 ст.266 КУпАП під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення.

У виконання вищевказаних вимог КУпАП до матеріалів справи додані відеозаписи з нагрудних камер поліцейських щодо обставин складання адміністративного протоколу відносно ОСОБА_1 .

Долучені до матеріалів справи відеозаписи повністю відображають події, які відбулися 29.06.2024. Наявний відеозапис в цілому відображає послідовність дій поліцейських, відео здійснювалось безперервно.

Апеляційний суд вважає, що відеозаписи, залучені інспекторами поліції як безумовний доказ у справі, повністю відповідають вимогам Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, затвердженої наказом МВС України № 1026 від 18.12.2018. Об`єму наявних відеозаписів достатньо для перевірки встановлених судом обставин відмови особи, яка керує транспортним засобом, від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння в установленому законом порядку.

Зафіксовані відеозаписом обставини надають можливість повно та об`єктивно дослідити їх, конкретизувати поведінку поліцейських та особи, яка притягується до адміністративної відповідальності. Досліджений відеозапис фіксує реальні дані, які не можуть бути спотворені та мають істотне значення для розгляду справи, має достатньо високу інформативність, позбавлений упередження і суб`єктивного ставлення, має безсторонній характер, що вимагає від суду ретельного та уважного дослідження вищевказаного доказу у сукупності із іншими доказами по справі. Оглянутий відеозапис дає можливість встановити його узгодженість з іншими даними, що містяться в протоколі, а тому апеляційний суд приймає його як належний доказ у справі.

Сумнівів щодо достовірності та допустимості відеозапис не викликає, оскільки на ньому відображено подію, що зафіксовано у протоколі про адміністративне правопорушення. Будь-яких фактичних даних, які б спростовували чи ставили під сумнів достовірність вищевказаного відеозапису апелянтом не надано. Не встановлено таких обставин і під час апеляційного розгляду справи.

Враховуючи, що ОСОБА_1 , який керував транспортним засобом, неодноразово запропоновано працівником поліції пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку, його відмова від огляду на стан сп`яніння беззаперечно вказує на наявність в його діях складу адміністративного правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП.

Доводи апелянта щодо не віднесення електросамокату, зокрема Jet Okai 400 з номінальною потужність 0,35 кВт та піковою потужністю 0,835 кВт, на якому 29.06.2024 о 23:30 рухався ОСОБА_1 , до механічних транспортних засобів належним чином оцінені місцевим судом, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Так, відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» №14 від 23.12.2005, зі змінами, при розгляді адміністративних справ, зокрема, за ст.130 КУпАП, суди мають враховувати положення правових норм, у яких визначено поняття «транспортні засоби», зокрема, ст.121 КУпАП, п.1.10 Правил дорожнього руху, затверджених постановою КМУ від 10.10.2001 №13-06.

За положеннями ст.121 КУпАП під транспортними засобами у ст.ст.121-126, 127-1 - 128-1, ч.1 і 2 ст.129, ст.ст. 132-1, 133-1, 133-2, 139 і 140 слід розуміти всі види автомобілів, трактори та інші самохідні машини, трамваї і тролейбуси, а також мотоцикли та інші транспортні засоби.

Пункт 1.10 ПДР України передбачає, що транспортний засіб - пристрій, призначений для перевезення людей і (або) вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів.

Вказаний термін охоплює всі види транспортних засобів, які можуть рухатися дорогами загального користування.

В свою чергу, механічний транспортний засіб - транспортний засіб, що приводиться в рух з допомогою двигуна. Цей термін поширюється на трактори, самохідні машини і механізми, а також тролейбуси та транспортні засоби з електродвигуном потужністю понад 3 кВт.

Аналіз наведених термінів свідчить про те, що поняття «транспортний засіб» та «механічний транспортний засіб» можна трактувати так: в широкому - транспортний засіб, в тому числі і електросамокат, і в вузькому - механічний транспортний засіб.

Слід зазначити, що 23.03.2023 набрав чинності Закон України «Про деякі питання використання транспортних засобів, оснащених електричними двигунами, та внесення змін до деяких законів України щодо подолання паливної залежності і розвитку електрозарядної інфраструктури та електричних транспортних засобів», яким визначено, що легкий персональний електричний транспортний засіб - колісний транспортний засіб, який оснащений та приводиться в рух виключно електричними тяговими двигунами (одним чи декількома) із потужністю у діапазоні до 1000 Вт, системою акумулювання електричної енергії (акумуляторною батареєю), яка здатна заряджатися шляхом підключення до зовнішнього джерела електричної енергії, з одним, двома, трьома або чотирма колесами, який має максимальну конструктивну швидкість у діапазоні до 25 кілометрів на годину.

Вказаним законом внесені зміни до Закону України "Про автомобільний транспорт", зокрема, визначено, що:

-електричний колісний транспортний засіб - дво- і більше колісний транспортний засіб, оснащений виключно електричними тяговими двигунами (одним чи декількома) та системою акумулювання електричної енергії (акумуляторною батареєю), яка має технічні можливості заряджатися від зовнішнього джерела електричної енергії;

- легкий персональний електричний транспортний засіб - колісний транспортний засіб, який оснащений та приводиться в рух виключно електричними тяговими двигунами (одним чи декількома) із потужністю у діапазоні до 1000 Вт, системою акумулювання електричної енергії (акумуляторною батареєю), яка здатна заряджатися шляхом підключення до зовнішнього джерела електричної енергії, з одним, двома, трьома або чотирма колесами, який має максимальну конструктивну швидкість у діапазоні до 25 кілометрів на годину.

Місцевим судом було встановлено, що в протоколі про адміністративне правопорушення не зазначена модель і марка електросамоката, та прийнято до уваги твердження захисника особи, яка притягається до відповідальності, що ОСОБА_1 рухався на електричному самокаті марки Jet Okai 400, який має номінальну потужність 350 Вт (0,35 кВт) та пікову потужність 835 Вт (0,835 кВт). При цьому, з наявних в матеріалах справи роздруківки з офіційного сайту «Jet.ua» з характеристками вказаного електросамокату вбачається наявність в даній моделі електросамокату два колеса, максимальна швидкість 25 км/год, оснащений акумуляторною батареєю, яка здатна заряджатися шляхом підключення до зовнішнього джерела електричної енергії.

Відтак, електросамокат, на якому рухався ОСОБА_1 в день події, є легким персональним електричним транспортним засобом, який відноситься до категорії транспортних засобів.

В цьому контексті апеляційний суд також приймає до уваги правовий висновок, викладений у постанові ККС ВС від 15.03.2023 у справі №127/5920/22 (провадження №61-10553св22), за яким використання електросамоката чи іншого подібного засобу (моноколеса, сегвея тощо) для переміщення особи як учасника дорожнього руху є джерелом підвищеної небезпеки в розумінні ст. 1187 ЦК України, якщо в конкретному випадку такий засіб приводився в рух за допомогою встановленого на ньому електричного двигуна; для кваліфікації діяльності, пов`язаної з таким використанням електричного самоката, характеристика електросамоката як механічного транспортного засобу з урахуванням потужності електродвигуна, встановленого на ньому, значення не має.

Слід звернути увагу, що частина 1 ст.130 КУпАП передбачає відповідальність, зокрема за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Отже, суб`єктом правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, зокрема є особа, яка керує, транспортним засобом з ознаками сп`яніння та відмовилась від проходження відповідного огляду. Слід відзначити, що вказана норма закону передбачає відповідальність осіб, які керують всіма транспортними засобами, а не лише механічними транспортними засобами та не розділяє транспортні засоби на механічні, електричні чи будь-які інші.

З урахуванням того, що Законом України «Про дорожній рух» передбачений обов`язок водіїв транспортних засобів, до категорії яких також відноситься електросамокат, не допускати випадків керування транспортним засобом у стані алкогольного (наркотичного) сп`яніння, суд апеляційної інстанції зауважує на тому, що на таких водіїв також розповсюджується обов`язок, передбачений п. 2.5 ПДР України щодо проходження на вимогу поліцейського медичного огляду з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, навіть з урахуванням того, що такий обов`язок закріплений в розділі ІІ ПДР України, який регулює права та обов`язки водіїв механічних транспортних засобів.

За таких обставин, доводи апелянта щодо можливості притягнення до відповідальності за ст. 130 КУпАП лише водіїв механічного транспортного засобу та прирівнення ОСОБА_1 , який керував електросамокатом, до велосипедиста не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Посилання апелянта на не зазначення в протоколі про адміністративне правопорушення марки та моделі електросамокату, не спростовують висновки суду про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення за ст.130 КУпАП. Протокол відповідає вимогам ст. 256 КУпАП, а посилання на вимоги ст.183 КУпАП є некоректним, з огляду на те, що вказана норма передбачає відповідальність за завідомо неправдивий виклик спеціальних служб. Разом з тим, зміст постанови по справі про адміністративне правопорушення, зокрема ч.3 ст.283 КУпАП, яка процитована в апеляційній скарзі, стосується правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції. Так, у відповідності до ч.4 ст.258 КУпАП у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог ст.283 цього Кодексу.

Доводи апелянта щодо незабезпечення місцевим судом всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи, не з`ясування яким транспортним засобом керував ОСОБА_1 , чи підпадає він під визначення механічних транспортних засобів, на керування якими необхідне посвідчення водія відповідної категорії, з урахуванням наведеного не знайшли свого підтвердження та спростовуються змістом оскаржуваної постанови суду.

Посилання апелянта на висновок цього суду в іншій справі (справа №522/11710/24) у тій же категорії справи за ч.1 ст.130 КУпАП щодо закриття провадження на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП не приймається до уваги судом апеляційної інстанції з огляду на індивідуальний характер юридичної відповідальності, встановлений ч.2 ст.61 Конституції України.

Так само, посилання апелянта на постанови апеляційних судів в інших справах про адміністративні правопорушення не мають преюдиційого значення для суду під час розгляду цієї справи. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом (ч.2 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. Такі висновки сформульовані в п.32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17.

Постанова ВС у справі №278/3362/15-к від 01.03.2018, на яку посилається захисник в апеляційній скарзі, була ухвалені до набрання чинності Законом України «Про деякі питання використання транспортних засобів, оснащених електричними двигунами, та внесення змін до деяких законів України щодо подолання паливної залежності і розвитку електрозарядної інфраструктури та електричних транспортних засобів», яким запроваджені наведені вище терміни «електричний колісний транспортний засіб» та «легкий персональний електричний транспортний засіб» та, відповідно, визначено, що електросамокат відноситься до певної категорії транспортних засобів.

Посилання апелянта на порушення судом процесуальних норм не спростовують правильність висновку місцевого суду про наявність в діях ОСОБА_1 складу адмінправопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП та не є безумовною підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Інших переконливих доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та були підставою для скасування або зміни оскаржуваної постанови суду, апелянтом не наведено і під час апеляційного розгляду не встановлено.

Судом враховано, що протокол про адміністративне правопорушення складений уповноваженою державою особою у відповідності до вимог Інструкцій, Кодексу України про адміністративні правопорушення, Закону України «Про національну поліцію», зауважень до нього подано не було. Способами, визначеними чинним законодавством, зокрема, звернення з дисциплінарною скаргою до керівництва поліції для проведення службової перевірки або до правоохоронних органів в порядку КПК України, а також до суду адміністративної юрисдикції, з позовом щодо оскарження дій працівників поліції, як суб`єктів, що наділені владними повноваженнями, ОСОБА_1 не звертався. Внаслідок цього, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави сумніватися у законності дій працівників поліції.

Апеляційний суд застосовує загальноприйнятий європейський стандарт доказування «поза розумним сумнівом», сформульований у рішеннях ЄСПЛ, зокрема від 14.02.2008 у справах «Кобець проти України» (п.43) та «Авшар проти Туреччини» (п. 282), «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011, «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» від 06.12.1998, згідно яких доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 надав поліцейському чітку та зрозумілу відповідь, що він відмовляється від проходження огляду, яку поза розумним сумнівом можна вважати саме відмовою від огляду в розумінні ч.1 ст.130 КУпАП.

Оцінюючи сукупність наявних в справі доказів, апеляційний суд дійшов висновку, що твердження апелянта з приводу відсутності в діях ОСОБА_1 складу правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, не відповідають встановленим обставинам справи та повністю спростовуються сукупністю досліджених в суді доказів у справі.

Слід зазначити, що адміністративне правопорушення, передбачене ст.130 КУпАП України, відноситься до тих правопорушень, яке за своїм характером є грубим суспільно небезпечним проступком в сфері забезпечення безпеки дорожнього руху та є небезпечним як для самого правопорушника, так і для інших учасників дорожнього руху. Характер вказаного правопорушення має підвищену суспільну небезпечність порівняно з іншими встановленими цим Кодексом правопорушеннями, безпідставне звільнення або часткове звільнення від відповідальності правопорушників має вкрай негативні наслідки, розгляд вказаної категорії справ є суспільно значущими та має значний суспільний інтерес.

У рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує транспортним засобом, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання транспортним засобом є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти транспортним засобом та їздити на ньому, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

ОСОБА_1 , реалізуючи своє право керувати транспортним засобом, тим самим погодився нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі згідно встановлених норм закону держави Україна.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції. Апеляційним переглядом справи про адміністративне правопорушення не встановлено порушення судом першої інстанції норм процесуального права чи неправильного застосування норм матеріального права, що призвели до ухвалення незаконного судового рішення. Застосований місцевим судом до ОСОБА_1 вид адміністративного стягнення є справедливим та достатнім для його виправлення і запобігання вчиненню ним аналогічних правопорушень.

За таких обставин, постанова суду є законною та обґрунтованою, у зв`язку з чим відсутні підстави для її скасування, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову - без змін.

Керуючись ст.294 КУпАП, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання захисника Врони Андрія Валентиновича задовольнити та поновити строк на апеляційне оскарження постанови Приморського районного суду м.Одеси від 09 жовтня 2024 року.

Апеляційну скаргу захисника Врони Андрія Валентиновича в інтересах ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Приморського районного суду м.Одеси від 09 жовтня 2024 року у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя Одеського апеляційного суду І.А. Артеменко