Номер справи 220/1765/24
Номер провадження 3/220/918/24
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2024 року

Суддя Великоновосілківського районного суду Донецької області Дурач О.А., розглянувши матеріали, що надійшли від ІНФОРМАЦІЯ_1 у відношенні

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, лейтенанта командира 7 роти охорони НОМЕР_1 батальйону охорони військової частини НОМЕР_2 , до адміністративної відповідальності не притягався, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-15 КУпАП,-

В С Т А Н О В И В:

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ДНКХ-2 № 6278 від 04.11.2024 року, Посадовими особами ІНФОРМАЦІЯ_1 встановлено, що командир 7 роти охорони 3 батальйону охорони військової частини НОМЕР_2 лейтенант ОСОБА_1 , обіймаючи посаду пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов`язків, не виконав свої обов`язки щодо належного морально-психологічного забезпечення бойової готовності особового складу підрозділу та проведенням роботи, спрямованої на якісне виконання завдань бойової підготовки, бойових завдань, підвищення боєздатності батальйону, зміцнення єдиноначальності, поліпшення морального стану особового складу, що призвело до того, що 30.10.2024 близько 12:00 перебуваючи у місці тимчасової дислокації підрозділу (поблизу АДРЕСА_2 ) ТВО командира 3 батальйону охорони майором ОСОБА_2 було доведено до командира 7 роти охорони 3 батальйону охорони військової частини НОМЕР_2 лейтенанта ОСОБА_1 бойове розпорядження командира військової частини НОМЕР_3 від 30.10.2024 №1025 щодо посилення оборони переднього краю оборони з метою недопущення прориву противника в глибину оборони підрозділів 3 бо та з метою захисту колективного озброєння від прямого удару ворожої піхоти, проте лейтенант ОСОБА_1 повідомив майора ОСОБА_3 , про те що він не може виконати поставлене бойове завдання у зв`язку із низьким рівнем морально-психологічного стану підпорядкованих підрозділів поганим станом фізичного здоров`я особового складу.

У свою чергу, ст. ст. 1-3 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України визначають, що військова дисципліна це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України, ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку та досягається, окрім іншого, шляхом свідомого ставлення військовослужбовця до виконання військового обов`язку, вірності військовій присязі, особистої відповідальності кожного військовослужбовця за дотримання військової присяги, виконання своїх обов`язків, вимог військових статутів.

Статтею 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України кожного військовослужбовця зобов`язано додержуватися Конституції України та законів У країни, військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів.

Відповідно до ст. 5 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України стан військової дисципліни у військовій частині (підрозділі), закладі, установі та організації визначається здатністю особового складу виконувати в повному обсязі та в строк поставлені завдання, морально-психологічним станом особового складу, спроможністю командирів підтримувати на належному рівні військову дисципліну.

Відповідно до ст. 4 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України повсякденне життя і службова діяльність військовослужбовців регулюються Конституцією України, законами України, цим Статутом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, військової присяги, віддано служити українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати бойовий прапор своєї частини; постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України.

Статтею 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України кожний визначається, що військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.

Відповідно до ст. ст. 58, 59 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України № 548-XIV від 24.03.1999, командир (начальник) є єдиноначальником і особисто відповідає перед державою: за бойову та мобілізаційну готовність довіреної йому військової частини, корабля (підрозділу) за забезпечення охорони державної таємниці; за бойову підготовку, виховання, військову дисципліну, морально-психологічний стан особового складу; за внутрішній порядок, стан і збереження озброєння, боєприпасів, бойової та іншої техніки, пального і матеріальних засобів; за всебічне забезпечення військової частини, корабля (підрозділу); за додержання принципів соціальної справедливості. Командир (начальник) відповідно до посади, яку він займає, повинен діяти самостійно і вимагати від підлеглих виконання вимог Конституції України, Законів України, статутів Збройних Сил України та інших нормативно-правових актів.

Командир зобов`язаний:

- знати стан справ у дорученій йому військовій частині, на кораблі (у підрозділі), вміло керувати військовою частиною, кораблем (підрозділом) як у повсякденному житті, так і під час виконання бойових завдань;

- завжди мати точні відомості про особовий склад, озброєння, боєприпаси, бойову та іншу техніку, пальне, матеріальні засоби (кошти), що є у військовій частині, на кораблі (у підрозділі) за штатом, списком і в наявності;

- встановлювати у військовій частині, на кораблі (у підрозділі) такий внутрішній порядок, який гарантував би неухильне виконання законів України і положень статутів Збройних Сил України;

Відповідно до положень ст. 111 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України командир роти у мирний і воєнний час відповідає за бойову готовність роти, за бойову підготовку, виховання, військову дисципліну морально-психологічний стан особового складу роти (корабля), за підтримання внутрішнього порядку і додержання заходів пожежної безпеки в роті, за стан і збереження озброєння, боєприпасів, техніки та іншого майна роти, за успішне виконання ротою бойових завдань, за ведення ротного господарства.

Стаття 112 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України зобов`язує командира роти підтримувати особовий склад роти, озброєння, бойову та іншу техніку в постійній бойовій готовності, виховувати особовий склад роти (корабля) в дусі поваги до військової служби, набутого фаху бережливого ставлення до озброєння, бойової техніки та майна роти, постійно вдосконалювати свої знання за спеціальністю і методичні навички, подавати підлеглим приклад зразкового виконання військового обов`язку, проводити огляд та інструктувати військовослужбовців роти перед їх відпусткою, відрядженням і контролювати їх повернення. Командир роти підпорядковується командирові батальйону і є прямим начальником усього особового складу роти.

Згідно примітки до ст. 172-13 КУпАП під військовими службовими особами розуміються військові начальники, а також інші військовослужбовці, які обіймають постійно чи тимчасово посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно господарських обов`язків, або виконують такі обов`язки за спеціальним дорученням повноважного командування. У свою чергу, відповідно до вимог вказаних вище нормативних актів, командир 7 роти охорони 3 батальйону охорони військової частини НОМЕР_2 лейтенант ОСОБА_1 , будучи за посадою начальником для військовослужбовців особового складу роти, який проходить службу у підрозділі, в розумінні примітки до ст. 172-13 КУпАП є військовою посадовою особою.

Таким чином, лейтенант ОСОБА_1 , будучи військовою службовою особою командиром 7 роти охорони НОМЕР_1 батальйону охорони військової частики НОМЕР_2 , всупереч своїм статутним обов`язкам, передбачених статутом внутрішньої служби Збройних Сил України ст. 111, 112 не виконав свої обов`язки щодо належного забезпечення бойової готовності особовою складу підрозділу та проведенням роботи, спрямованої на якісне виконання завдань бонової підготовки, бойових завдань, підвищення боєздатності роти, зміцнення єдиноначальності, поліпшення моральною стану особового складу, що призвело до того, що 30.10.2024 близько 12:00 перебуваючи у місці тимчасової дислокації підрозділу (поблизу АДРЕСА_2 ) не виконав бойове розпорядження командира військової частини НОМЕР_3 , де у подальшому, поставлені бойові завдання були виконані силами особовою складу управління 3 батальйону охорони та взводу зв`язку НОМЕР_1 батальйону охорони військової частини НОМЕР_3 .

З огляду на наведене, у протоколі зазначено, що лейтенант ОСОБА_1 вчинив військове адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 172-15 КУпАП (Недбале ставлення військової службової особи до військової служби, вчинене в умовах особливою періоду).

В судове засідання особа стосовно якої складено протокол про адміністративне правопорушення не з`явився. Про дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, за допомогою смс-повідомлення на контактний номер телефону, яке він отримав. Надіслав клопотання про розгляд справи без його участі, та зазначив, що свою вину не визнає, у своїй службовій діяльності не вбачає недбалості щодо військової служби та своїх посадових обов`язків. Відповідно до ст. 268 КУпАП по даній справі не його не ознайомили в чому проявляється його вина. Просив закрити провадження відносно нього. Стаття 268 КУпАП не містить імперативної заборони розглядати справу про адміністративне правопорушення за ст. 172-19 КУпАП без обов`язкової присутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності. Тому, на підставі ст. 268 КУпАП, суддя вирішив розглядати справу без участі ОСОБА_1 , оскільки він належно повідомлений про розгляд справи.

До протоколу додано наступні докази:

- витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 15.08.2024 р. №242, згідно якого, лейтенанта ОСОБА_1 , командира взводу вогневої підтримки 3 батальйону охорони, призначеного наказом начальника Генерального штабу Збройних Сил України (по особовому складу) від 14.08.2024 р. №422 на посаду командира роти охорони батальйону охорони, вважати таким, що 15.08.2024 р. справи та посаду командира 7 роти охорони НОМЕР_1 батальйону охорони, прийняв та приступив до виконання службових обов`язків за посадою з посадовим окладом 4370 грн., шпк «капітан»;

- копію рапорту ТВО командира НОМЕР_1 батальйону охорони майора ОСОБА_4 на ім`я командира ІНФОРМАЦІЯ_3 від 01.11.2024 р., з якого вбачається, що на виконання бойового розпорядження командира НОМЕР_4 обрМП від 30.10.2024 № 1025, командуванням НОМЕР_1 батальйону охорони військової частини НОМЕР_2 вживались заходи щодо продовження ведення оборони у ввіреному НОМЕР_1 батальйону охорони районі оборони (з зазначенням координат, розмежувальних ліній та сусідами по флангам). З цією метою 30.10.2024 р. було здійснено постановку завдань командирам 7, 8, 9 рот охорони 3 батальйону охорони військової частини НОМЕР_2 на командно спостережному пункті 3 батальйону охорони військової частини НОМЕР_2 у населеному пункті АДРЕСА_2 . Близько о 21:30 год. 30.10.2024 р. він, в присутності ЗК 3 бо з ППП, НШ 3 бо та ГС 3 бо дав відповідні вказівки, зокрема командиру 7 ро: особисто та з військовослужбовцями 7 ро (к-сть визначити власним рішенням), сформувати групу та мати наступні завдання: посилити передній край батальйонного району оборони з метою недопущення прориву противника в глибину оборони підрозділів 3 бо та з метою захисту колективного озброєння, яке було встановлено раніше відповідно до попередніх бойових розпоряджень командира НОМЕР_4 обрМП та наказів командира 3 бо від прямого удару ворожої піхоти. Близько о 22:30 год. 30.10.2024 р., вищевказані командири рот повідомили йому про те, що вони не мають змоги виконати вищевказані бойові завдання, зокрема: Командир 7 ро лейтенант ОСОБА_5 зазначив, що він особисто не може виконати бойове завдання та не може відібрати особовий склад для виконання бойового завдання у зв`язку з низьким морально-психологічним станом о/с 7 ро, незадовільним станом фізичного здоров`я о/с, переважаючими силами противника та недостатньою кількістю о/с 7 роти охорони для виконання поставленого завдання. У подальшому вищезазначене бойове завдання було виконано особисто ним та силами особового складу управління З бо та взводу зв`язку 3 бо. В діях командира 7 роти охорони лейтенанта ОСОБА_1 вбачаються ознаки військового адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 172-15 КУпАП (Недбале ставлення о військової служби);

- письмові пояснення свідка ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , в яких останні зазначили, що 30.10.2024 р., в населеному пункті Андріївка Великоновосілківської селищної громади Волноваського району Донецької області у тимчасовому місці розташування штабу 3 батальйону охорони було проведено нараду посадових осіб 3 батальйону охорони, на якій були присутні: ТВО командира 3 батальйону охорони майор ОСОБА_2 , начальник штабу 3 батальйону охорон капітан ОСОБА_6 , заступник командира головний сержант НОМЕР_1 батальйону охорони старший сержант ОСОБА_7 , заступник командира 3 батальйону охорони з психологічної підтримки персоналу майор ОСОБА_8 , командир 7 роти охорони лейтенант ОСОБА_1 , командир 8 роти охорони лейтенант ОСОБА_9 , командир 9 роти охорони капітан ОСОБА_10 . Під час наради майор ОСОБА_2 визначив відповідні бойові завдання на виконання бойового розпорядження командира 37 обр МП від 30.10.2024 №1025, а саме: особисто та з групою військовослужбовців (кількість визначити власним рішенням) посилити оборону переднього краю оборони з метою недопущення прориву противника в глибину оборони підрозділів 3 бо та з метою захисту колективного озброєння від прямого удару ворожої піхоти. Близько 22:30 год. командири 7 роти охорони, 8 роти охорони, 9 роти охорони повідомили майора ОСОБА_2 про те, що вони не можуть виконати поставлені бойові завдання у зв`язку з низьким рівнем морально - психологічного стану особового складу підпорядкованих підрозділів, поганим станом фізичного здоров`я, переважаючими силами противника та недостатньою кількістю особового складу у строю, необхідних для виконання бойових завдань. У зв`язку з цим, шо всі командири роти, а саме: лейтенант ОСОБА_1 , лейтенант ОСОБА_9 та капітан ОСОБА_10 , доповіли про свою неготовність вищезгаданих бойових завдань, в подальшому поставленні бойові завдання були виконані силами особового складу управління 3 батальйону охорони та взводу зв`язку 3 батальйону охорони;

- копію посвідчення офіцера серії НОМЕР_5 , згідно якого ОСОБА_1 є військовослужбовцем.

Згідно ч. 1 ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно з вимогами ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до ст. 251 Кодексу України про адміністративне правопорушення доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно зі ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколу про адміністративне правопорушення, визначених ст. 255 КУпАП.

Суд, дослідивши матеріали адміністративної справи, оцінюючи зібрані в справі докази в їх сукупності, дійшов наступних висновків.

Частиною 1 ст. 172-15 КУпАП передбачена відповідальність за недбале ставлення військової службової особи до військової служби.

Частиною 2 ст. 172-15 КУпАП передбачена відповідальність за діяння, передбачене частиною першою цієї статті, вчинене в умовах особливого періоду.

В примітках до статті 172-13 КУпАП наведено поняття «військові службові особи», під якими розуміються військові начальники, а також інші військовослужбовці, які обіймають постійно чи тимчасово посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов`язків, або виконують такі обов`язки за спеціальним дорученням повноважного командування.

Об`єктивна сторона складу правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-15 КУпАП, полягає у недбалому ставленні військової службової особи до військової служби, вчиненому в умовах особливого періоду, тобто у невиконанні або неналежному виконанні військовою службовою особою своїх обов`язків, передбачених законами, військовими статутами, положеннями, наказами командування.

З об`єктивної сторони, правопорушення характеризується суспільно-небезпечною бездіяльністю у вигляді недбалого ставлення до служби та суспільно-небезпечними наслідками, які можуть настати в результаті цього.

Невиконання обов`язків означає невиконання дій, які входять до кола службових обов`язків. Неналежне виконання означає нечітке, формальне або неповне здійснення обов`язків.

Статтею 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України кожний визначається, що військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.

Відповідно до ст. ст. 58, 59 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України № 548-XIV від 24.03.1999, командир (начальник) є єдиноначальником і особисто відповідає перед державою: за бойову та мобілізаційну готовність довіреної йому військової частини, корабля (підрозділу) за забезпечення охорони державної таємниці; за бойову підготовку, виховання, військову дисципліну, морально-психологічний стан особового складу; за внутрішній порядок, стан і збереження озброєння, боєприпасів, бойової та іншої техніки, пального і матеріальних засобів; за всебічне забезпечення військової частини, корабля (підрозділу); за додержання принципів соціальної справедливості. Командир (начальник) відповідно до посади, яку він займає, повинен діяти самостійно і вимагати від підлеглих виконання вимог Конституції України, Законів України, статутів Збройних Сил України та інших нормативно-правових актів.

Командир зобов`язаний:

- знати стан справ у дорученій йому військовій частині, на кораблі (у підрозділі), вміло керувати військовою частиною, кораблем (підрозділом) як у повсякденному житті, так і під час виконання бойових завдань;

- завжди мати точні відомості про особовий склад, озброєння, боєприпаси, бойову та іншу техніку, пальне, матеріальні засоби (кошти), що є у військовій частині, на кораблі (у підрозділі) за штатом, списком і в наявності;

- встановлювати у військовій частині, на кораблі (у підрозділі) такий внутрішній порядок, який гарантував би неухильне виконання законів України і положень статутів Збройних Сил України;

Відповідно до положень ст. 111 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України командир роти у мирний і воєнний час відповідає за бойову готовність роти, за бойову підготовку, виховання, військову дисципліну морально-психологічний стан особового складу роти (корабля), за підтримання внутрішнього порядку і додержання заходів пожежної безпеки в роті, за стан і збереження озброєння, боєприпасів, техніки та іншого майна роти, за успішне виконання ротою бойових завдань, за ведення ротного господарства.

Стаття 112 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України зобов`язує командира роти підтримувати особовий склад роти, озброєння, бойову та іншу техніку в постійній бойовій готовності, виховувати особовий склад роти (корабля) в дусі поваги до військової служби, набутого фаху бережливого ставлення до озброєння, бойової техніки та майна роти, постійно вдосконалювати свої знання за спеціальністю і методичні навички, подавати підлеглим приклад зразкового виконання військового обов`язку, проводити огляд та інструктувати військовослужбовців роти перед їх відпусткою, відрядженням і контролювати їх повернення. Командир роти підпорядковується командирові батальйону і є прямим начальником усього особового складу роти.

В цьому контексті суд зауважує на тому, що вище визначені Статутом обов`язки військовослужбовця є загальними, не є службовими обов`язками саме ОСОБА_1 , натомість, у протоколі та долучених до нього матеріалах не зазначено конкретних службових обов`язків, до виконання яких недбало поставився ОСОБА_1 , як військова службова особа.

До матеріалів справи не долучено посадову інструкцію ОСОБА_1 що позбавляє суд об`єктивної можливості переконатись в тому, що обов`язки, невиконання яких йому ставиться у вину, відносились до кола його службових обов`язків.

Об`єктивною стороною недбалості є недбале ставлення до служби, що передбачає невиконання або неналежне виконання службових обов`язків через недбале чи несумлінне ставлення до них. При цьому, якщо особа не мала реальної можливості взагалі проявити ставлення до своїх службових обов`язків, то не можна говорити про те, що воно було недбалим чи несумлінним (хвороба, відсутність досвіду, нетривалість служби). Недбале ставлення військової службової особи до своїх службових обов`язків характеризує, перш за все, об`єктивну сторону вчиненого і виявляється в тому, що за наявності в особи реальної можливості діяти так, як того вимагають інтереси служби, винний або взагалі не діє, не виконує службові обов`язки, або хоча і діє, але виконує ці обов`язки неналежним чином, не відповідно до закону або відповідно до нього, проте неякісно, неточно, неповно, несвоєчасно, поверхово, у протиріччя з установленим порядком і тією обстановкою, що склалася, тощо.

Верховний Суд України у своїй постанові від 21.05.2021 року справі № 185/12161/15-к вказав, що при встановленні недбалого ставлення до військової служби у формі невиконання службових (посадових) обов`язків необхідно встановити, що винний зобов`язаний був вчинити ті дії, невиконання яких ставиться йому за вину. Військова службова особа може відповідати за недбале ставлення до військової служби лише у тому випадку, коли вона не тільки повинна була через свій службовий обов`язок виконати ті чи інші дії, але й могла, тобто мала реальну можливість виконати їх належним чином. Якщо військова службова особа перебувала у таких умовах, за яких не мала фактичної можливості належно виконати свої службові (посадові) обов`язки, то відповідальність за недбале ставлення до військової служби виключається.

Відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Зокрема, в контексті рішення ЄСПЛ «Надточій проти України» (рішення від 15.05.2008 р., заява №7460/03) правопорушення, яке розглядається, має ознаки, притаманні «кримінальному обвинуваченню» у значенні статті 6 Конвенції, що вимагає дотримання стороною обвинувачення, яку в цій справі представляє автор протоколу про адміністративне порушення, відповідного доказового забезпечення, що передбачає такий рівень доказування, який не залишає жодних розумних сумнівів щодо доведеності вини обвинуваченого.

Положеннями ч. 1 ст. 11 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року та ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 01.11.1950р., рішенням Конституційного Суду України від 22.12.2010 р. № 23 рп/2010 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень ч. 1 ст. 14-1 КУпАП передбачено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено у законному порядку при додержанні, зокрема, процедури притягнення до адміністративної відповідальності, яка повинна ґрунтуватись на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

Наведені правові позиції закріплюють, що особа не вважається винною, доки її провина не буде доведена у встановленому законом порядку. Тобто, особа не повинна доказувати свою невинуватість і її поведінка вважається правомірною, доки не буде доведено зворотне.

При цьому, за вимогами ч. 2 ст. 251 КУпАП, обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього кодексу.

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги відсутність достатніх доказів, які б підтверджували провину ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого правопорушення, суд доходить висновку про недоведеність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-15 КУпАП.

Відповідно до ст. 62 Конституції України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» доказування має випливати із сукупності ознак чи неспростованих презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумних сумнівом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження за справою про адміністративне правопорушення не може бути розпочате, а розпочате підлягає закриттю у зв`язку з відсутність події і складу адміністративного правопорушення.

Наявні в матеріалах справи докази не дають підстав поза розумним сумнівом дійти висновку про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-15 КУпАП, відтак провадження у справі підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 172-15, 172-20, 221, 245, 247-249, 284 КУпАП, суд

ПОСТАНОВИВ:

Провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про притягнення його до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.172-15 КУпАП закрити у зв`язку із відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду через Великоновосілківський районний суд Донецької області, прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 цього Кодексу, особою, щодо якої її винесено, а також потерпілим.

Скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови.

В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу.

Суддя: О.А. Дурач