Справа №592/4033/24 Головуючий у суді 1-ї інстанції - Костенко В. Г.
Номер провадження 33/816/691/24 Суддя-доповідач Рунов В. Ю.
Категорія 173-2 КУпАП
ПОСТАНОВА

Іменем України

04 червня 2024 року суддя Сумського апеляційного суду Рунов В. Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми справу про адміністративне правопорушення № 592/4033/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 27.03.2024, якою на

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_1

за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП накладене стягнення,

учасників провадження в справі про адміністративне правопорушення:

особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 ,

потерпілої ОСОБА_4 ,

установив:

У поданій апеляційній скарзі особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_5 просить скасувати постанову судді та закрити провадження в справі у зв`язку з відсутністю в його діях складу правопорушення, оскільки висновок суду про вчинення ним домашнього насильства не відповідає фактичним обставинам справи.

Постановою судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 27.03.2024 на ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП накладене стягнення у виді штрафу в розмірі 170 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 605,60 грн

Згідно постанови судді, 05.03.2024 близько 08:15 за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_3 вчинив відносно колишньої дружини ОСОБА_4 домашнє насильство, а саме словесно ображав, виштовхував з квартири, погрожував, що могло завдати шкоди психічному та фізичному здоров`ю потерпілої.

Вислухавши доводи ОСОБА_3 , який підтримав свою апеляційну скаргу, доводи потерпілої ОСОБА_4 , яка заперечила проти апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи і дослідивши доводи поданої апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вказана вище апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно ч. 1 ст. 2 КУпАП, законодавство України про адміністративне правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України, а згідно положень ст. 9 Конституції України, ст. 19 ЗУ «Про міжнародні договори України» та ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» усталена судова практика ЄСПЛ є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.

Ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом; провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності; застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом (ч. 1-3 ст. 7 КУпАП), а завданнями провадження в справах є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом (ст. 245 КУпАП).

Адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено відповідальність (ч. 1 ст. 9 КУпАП). При цьому правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків (ст. 10 КУпАП).

Доказами в справі є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку суддя встановлює наявність чи відсутність правопорушення, винність особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, які установлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків тощо (ч. 1 ст. 251 КУпАП), а обов`язок щодо їх (доказів) збирання покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених законом (ч. 2 ст. 251, ст. 255 КУпАП).

Порядок збору і процесуального закріплення доказів визначений законодавством України про адміністративні правопорушення, а тому як доказ протокол про адміністративне правопорушення може бути використаний у відповідній справі тільки в тому випадку, якщо він складений в порядку і з джерел, передбачених законом. При цьому у справі протокол є не тільки джерелом доказів, але й виступає ще й як юридичний документ акт (процесуальна дія і процесуальне рішення компетентної особи, яка уповноважена його складати), який свідчить про порушення компетентною особою поліції справи про адміністративне правопорушення, тому є не тільки обов`язковим процесуальним документом, але і займає ключове положення серед інших джерел (доказів).

Відповідно ч. 2 ст. 283 КУпАП, постанова повинна містити, крім іншого: опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.

Обґрунтованість судового рішення означає відповідність висновків судді у постанові фактичним обставинам, які підлягають доказуванню у справі, і винесення обґрунтованої постанови є результатом пізнання суддею цих обставин, які в обов`язковому порядку повинні бути підтверджені доказами (ч. 1 ст. 251 і ст. 280 КУпАП). При цьому суддя при розгляді справи зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність тощо, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (ст. 280 КУпАП). Обґрунтовувати свої висновки суддя може лише на тих доказах, які він безпосередньо досліджував у судовому засіданні у порядку, передбаченому ст. 279 КУпАП.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, «право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони» (п. 29-30 рішення від 09.12.1994 у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain); інші рішення ЄСПЛ у справах «Ван де Гурк проти Нідерландів» (Van de Hurk v. the Netherlands); «Гарсія Руїс проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain); «Кузнєцов та інші проти Росії» (Kuznetsov and Others v. Russia).

Вартою уваги в контексті вмотивованості постанови судді є правова позиція, викладена в окремих рішеннях ЄСПЛ, зокрема у рішенні № 19997/02 від 15.02.2007 в справі «Болдя проти Румунії» (Boldea v. Romania), згідно якої «суд першої інстанції не здійснив розгляд усіх складових елементів правопорушення і зовсім не аналізував надані докази, що йому б надало можливість, у разі необхідності, ухвалити вмотивоване рішення, чого йому в справі не вдалося зробити».

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення 05.03.2024 близько 08:15 за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_3 вчинив відносно колишньої дружини ОСОБА_4 домашнє насильство, а саме словесно ображав, виштовхував з квартири, погрожував, що могло завдати шкоди психічному та фізичному здоров`ю потерпілої.

ОСОБА_3 як у суді першої інстанції, так і в апеляційному суді свою вину не визнав і надав показання, згідно яких вони з ОСОБА_4 мають дитину, яка проживає з матір`ю. Він приймає участь у вихованні дитини та два дні на тиждень вона проживає у нього. 05.03.2024 дитина перебувала у нього за адресою: АДРЕСА_2 . Того дня ОСОБА_4 виявила бажання приїхати допомогти зібрати дитину та потім відвезти в садочок. Коли колишня дружина піднялася до квартири, то одразу почала робити йому зауваження. В подальшому у них стався конфлікт з приводу участі останнього у вихованні доньки, через що він попросив колишню дружину залишити приміщення квартири, однак остання не реагувала. Він намагався провести її до виходу, але вона нервувала, накинулася на нього і почала наносити йому удари по обличчю, тому він притиснув її до стіни для того, щоб вона заспокоїлась. Потім він вийшов у під`їзд та наполягав на тому, щоб вона покинула квартиру. Коли вийшла сусідка, ОСОБА_4 почала ще голосніше кричати, у зв`язку з чим сусіди викликали поліцію.

Потерпіла ОСОБА_4 пояснила, що 05.03.2024 їх спільна з ОСОБА_3 донька перебувала за місцем мешкання батька за адресою: АДРЕСА_2 . Дитину потрібно було зібрати до садочку, тому вона запропонувала колишньому чоловіку свою допомогу. Після того як вона прибула до квартири колишнього чоловіка, то помітила що в квартирі був запах «перегару» та у дитини було брудне взуття, через що вона зробила йому зауваження. Однак ОСОБА_3 це не сподобалося і він почав виштовхувати її з квартири, а вона намагалася це припинити. ОСОБА_3 не зупинився, наніс їй удар в обличчя та притиснув до стіни. Коли вона намагалася взяти телефон, щоб викликати поліцію, то колишній чоловік її штовхнув та в результаті цього в неї впав телефон та вимкнувся. В подальшому їх сварку почули сусіди та викликали поліцію.

Згідно письмових пояснень свідка ОСОБА_6 вона проживає за адресою: АДРЕСА_3 . 05.03.2024 близько 08:20 вона почула крики з кв. АДРЕСА_4 , зокрема було чути жіночі та дитячі крики. Також було чути крики чоловіка. ОСОБА_6 одразу зрозуміла, що сталася сварка, в ході якої чоловік вживав нецензурну лайку відносно жінки. ОСОБА_6 почала кричати йому, що зателефонує до поліції, однак останній не реагував. Після цього вона викликала працівників поліції.

Терміновим заборонним приписом серії АА № 418982 від 05.03.2024 ОСОБА_3 заборонено в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою строком на 10 діб.

З наведених доказів убачається, що у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є спільна донька, яка проживає з матір`ю. Два дні на тиждень дитина проживає у ОСОБА_3 . 05.03.2024 ОСОБА_4 прийшла до квартири ОСОБА_3 та почала робити йому зауваження щодо умов виховання доньки, на грунті чого між ними виникла сварка, яку почула ОСОБА_6 та зателефонувала на лінію 102, а працівником поліції за фактом вчинення домашнього насильства було складено протокол про адміністративне правопорушення, здійснивши розгляд якого, суддя суду першої інстанції дійшов висновку про винуватість ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Однак такий висновок не у повній мірі відповідає фактичним обставинам справи та дослідженим доказам, оскільки відповідальність за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП настає за вчинення домашнього насильства, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі винесення такого припису.

Домашнє насильство згідно ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству» це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю вини у формі умислу.

В ході апеляційного розгляду не встановлено умислу ОСОБА_3 на протиправні дії, спрямовані на вчинення домашнього насильства відносно колишньої дружини, про що зокрема свідчить та обставина, що ОСОБА_3 ініціатором конфлікту не був, оскільки він знаходився у себе вдома разом із донькою згідно домовленості із колишньою дружиною. Після того, як ОСОБА_4 прийшла до ОСОБА_3 і почала висловлювати своє невдоволення щодо певних обставин, які на її власне переконання мали місце, останній просив колишню дружину покинути приміщення квартири, на що вона не реагувала, тому в послідуючому виник конфлікт, який посилювався по мірі його розвитку.

Тобто з самого початку дії ОСОБА_3 були направлені на уникнення конфлікту, а потім на його припинення. При цьому, відсутні підстави вважати, що вчинені ОСОБА_3 дії охоплюються об`єктивною стороною правопорушення, передбаченого ст. 173-2 КУпАП.

Показання свідка ОСОБА_6 також не можуть підтверджувати вину ОСОБА_3 , оскільки очевидцем подій, які передували виникненню конфлікту та які мають суттєве значення, вона не була, а підтвердила тільки сам факт сварки між вказаними особами.

Таким чином, сукупність зібраних і проаналізованих у справі доказів не дозволяє спростувати у категоричній формі правову позицію ОСОБА_3 на свій захист та ухвалити законне і справедливе рішення про притягнення його до адміністративної відповідальності, оскільки відсутні будь-які докази щодо умисних неправомірних дій фізичного та психологічного характеру ОСОБА_3 , які могли завдати шкоду фізичному та психічному колишній дружині ОСОБА_4 , а сама по собі сварка ще не свідчить про вчинення домашнього насильства.

Необхідно зазначити, що відповідно ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Норми Конституції є нормами прямої дії, а згідно ч. 2 ст. 62 Основного Закону усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться виключно на її користь, тобто суд може притягнути особу до адміністративної відповідальності лише на тих доказах, які спростовують усі розумні сумніви щодо вини особи. Докази, що викликають такі сумніви, суд має вмотивовано відхилити у своїй постанові.

Конституційний Суд України (далі КСУ) зауважив, що «елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу (абз. 1-3 п. 4 рішення ВП КСУ у справі за конституційним поданням 59 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК від 26.02.2019 № 1-р/2019.

Зазначене узгоджується і з правовою позицією ЄСПЛ, згідно якої «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом» (п. 43 рішення від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine), з відсиланням на п. 282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey). «Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення».

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинене і правопорушник є винним у його вчиненні. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Необхідно, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Ретельно дослідивши та перевіривши в ході апеляційного розгляду усі наявні в справі докази, апеляційний суд приходить переконання про відсутність в діях ОСОБА_3 складу правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, за обставин, викладених як у протоколі, так і у постанові судді, оскільки належних, достовірних і допустимих доказів, яких було б достатньо для визнання його винним у вчиненні цього правопорушення в судовому засіданні встановлено не було. При цьому всі можливості для усунення сумнівів були вичерпані, а сукупність зібраних та проаналізованих у справі доказів не дозволяє їх спростувати у категоричній формі та зробити беззаперечний і однозначний висновок про скоєння ОСОБА_7 домашнього насильства.

Таким чином, постанову судді суду першої інстанції не можна вважати законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, тому вона підлягає скасуванню через неправильне застосування суддею суду першої інстанції норми матеріального права, а провадження у справі закриттю на підставі п. 1 ст. 247 і п. 3 ч. 1 ст. 284 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу правопорушення.

Керуючись ст. 294 КУпАП,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 27.03.2024 відносно ОСОБА_2 скасувати через неправильне застосування суддею суду першої інстанції норми матеріального права, а провадження у справі на підставі п. 1 ст. 247 і п. 3 ч. 1 ст. 284 КУпАП закрити через відсутність складу правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя В. Ю. Рунов