Справа № 279/5680/23 провадження №3/279/5/24
П О С Т А Н О В А

05 січня 2024 року

Суддя Коростенського міськрайонного суду Житомирської області Волкова Н.Я., розглянувши справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживає: АДРЕСА_1 , посвідчення водія НОМЕР_1 , за ст.130 ч.1 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 20.08.2023 року о 05-50 год. на автодорозі М-07 Київ-Ковель-Ягодин,160 км, Коростенський район, с.Клочеве керував транспортним засобом "Honda CR-V" д.н.з. НОМЕР_2 в стані алкогольного сп`яніння, огляд проводився на місці зупинки транспортного засобу за допомогою газоаналізатора "Алкотест 6810", результат тесту 1,97 проміле, чим порушив пункт 2.9А Правил Дорожнього руху та вчинив правопорушення, передбачене ст.130 ч.1 КУпАП.

ОСОБА_1 неодноразово викликався в судове засідання, однак в призначений судом день та час жодного разу до суду не з`явився, про причини неявки суду не повідомив. 12.12.2023 року на електронну адресу суду направив письмове клопотання в якому просив перенести розгляд справи та вказав, що свою вину не визнає, оскільки діяв в стані крайньої необхідності ст.18 КУпАП, однак суд розцінює вказані дії ОСОБА_1 як зловживання своїми правами та умисне затягування розгляду справи. Європейський Суд з Прав Людини у справі Рябих проти України (заява № 52854/99, рішення від 24 липня 2003 року п.52 та Пономарьов проти України (заява № 3236/03 від 03 квітня 2008 року, пункт 40) прописав, що сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Згідно ст.130 КУпАП передбачено відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Вина особи, що притягується до відповідальності, доводиться протоколом про вчинення адміністративного правопорушення серії ААД №087257, рапортом працівника поліції, показником прибору алкотестер Драгер (1,97 проміле), актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогльного сп`яніння та відеозаписом події з якого вбачається, що працівником поліції було запропоновано ОСОБА_1 пройти освідування на стан алкогольного сп`яніння, на що він погодився, результат 1,97 проміле. Відповідно до ст.18 КУпАП не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

Особа, яка діяла в стані крайньої необхідності, необхідної оборони або яка була в стані неосудності, не підлягає адміністративній відповідальності (ст.17 КУпАП).

У разі вчинення особою діяння у стані крайньої необхідності, така особа не лише звільняється від адміністративної відповідальності, а такі дії взагалі не розглядаються як адміністративне правопорушення, оскільки в діянні немає ознаки вини.

Інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства.

Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам. Якщо загроза охоронюваним інтересам може виникнути в майбутньому, діяння не може вважатися таким, що вчинено у стані крайньої необхідності.

Однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.

Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.

Отже положеннями КУпАП передбачено можливість звільнення особи від адміністративної відповідальності у випадках, коли вчинені нею дії, які мають ознаки правопорушення, та за які КУпАП передбачена відповідальність, вчинені у стані крайньої необхідності.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 21 грудня 2018 року у справі № 686/5225/17.

Обов`язковими ознаками крайньої необхідності є вчинення дії: 1) з метою усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, 2) якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами, 3) якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

У матеріалах справи відсутні будь-які докази в розумінні вимог ст.251 КУпАП, які б доводили, що керування автомобілем ОСОБА_1 у стані алкогольного сп`яніння - 1,97 проміле є виправданим та терміновим у даному конкретному випадку, зважаючи на значну небезпеку та загрозу для життя та здоров`я інших учасників дорожнього руху.

Отже, порушення ОСОБА_1 вимог п. 2.9 А ПДР є доведеним, його дії кваліфіковані правильно за ч.1 ст.130 КУпАП, оскільки він керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, а отже підлягає адміністративній відповідальності за вчинене.

На підставі викладеного, враховуючи характер вчиненого правопорушення, особу того, хто його вчинив, ступінь його вини, майновий стан, керуючись ст.130 ч.1, 221, 283-284 КУпАП,

П О С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 визнати винуватим у вчиненні правопорушення, передбаченого ст.130 ч.1 КУпАП, та накласти на нього стягнення у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч ) гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

Стягнути з ОСОБА_1 605,60 грн. судового збору.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня її винесення через Коростенський міськрайонний суд.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги і може бути звернута до виконання протягом трьох місяців з дня її винесення, перебіг яких зупиняється в разі оскарження постанови до розгляду скарги (подання прокурора).

Постанова підлягає примусовому виконанню в разі несплати правопорушником штрафу протягом 15-и днів з дня отримання постанови, а в разі її оскарження (внесення подання) - протягом 15-и днів з дня отримання повідомлення про залишення скарги (подання) без задоволення.

Суддя Н.Я.Волкова