Номер справи 220/1769/24
Номер провадження 3/220/922/24
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2024 року Суддя Великоновосілківського районного суду Донецької області Якішина О.М., розглянувши матеріали, які надійшли з ІНФОРМАЦІЯ_1 про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , громадянку України, ТВО начальника медичного пункту НОМЕР_2 механізованого батальйону в/ч НОМЕР_3 , яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-15 КУпАП,

В С Т А Н О В И В:

Згідно протоколу про військове адміністративне правопорушення серії ДНКХ-2 №6318 від 12.11.2024 року, посадовими особами ІНФОРМАЦІЯ_1 встановлено, що ТВО начальника медичного пункту військової частини НОМЕР_3 молодший сержант ОСОБА_1 , обіймаючи посаду пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов`язків, не виконала свої обов`язки щодо забезпечення належного контролю особового складу підпорядкованої їй батальйону, неухильного стеження за додержанням військовослужбовцями військової дисципліни у батальйоні та не стримала підлеглий особовий склад від протиправних дій, а саме 09.11.2024 р. близько 17.00 год. солдат санітар ОСОБА_2 , разом з пасажиром старшим евакуаційним екіпажем молодшим сержантом ОСОБА_3 , в порушення бойового розпорядження в частині медичного забезпечення, без дозволу командування частини, самовільно залишили розташування підрозділу у АДРЕСА_2 , самовільно заволоділи евакуаційним автомобілем марки БОГДАН 2251 (в.н. НОМЕР_4 ), рухались з боку н.п. Багатир, Волноваського району, Донецької області у напрямку н.п. Костянтинопіль, Волноваського району, Донецької області по особистих справах.

Цього ж дня, біля н.п. Багатир, Волноваського району, Донецької області водій солдат ОСОБА_2 , керуючи військовим автомобілем БОГДАН (в.н. НОМЕР_4 ), рухаючись по прямій ділянці дороги, не врахував дорожньої обстановки, не обрав безпечної швидкості руху, не впорався з керуванням та допустив перекидання транспортного засобу. Внаслідок ДТП водій солдат ОСОБА_2 , та пасажир молодший сержант ОСОБА_3 були травмовані. Транспортний засіб отримав механічні пошкодження.

У свою чергу, ст. ст. 1-3 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України визначають, що військова дисципліна це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України, ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку та досягається, окрім іншого, шляхом свідомого ставлення військовослужбовця до виконання військового обов`язку, вірності військовій присязі, особистої відповідальності кожного військовослужбовця за дотримання військової присяги, виконання своїх обов`язків, вимог військових статутів.

Статтею 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України кожного військовослужбовця зобов`язано додержуватися Конституції України та законів У країни, військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів.

Відповідно до ст. 5 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України стан військової дисципліни у військовій частині (підрозділі), закладі, установі та організації визначається здатністю особового складу виконувати в повному обсязі та в строк поставлені завдання, морально-психологічним станом особового складу, спроможністю командирів підтримувати на належному рівні військову дисципліну.

Відповідно до ст. 4 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України повсякденне життя і службова діяльність військовослужбовців регулюються Конституцією України, законами України, цим Статутом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, військової присяги, віддано служити українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати бойовий прапор своєї частини; постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України.

Статтею 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України кожний визначається, що військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.

Відповідно до ст. ст. 58, 59 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України № 548-XIV від 24.03.1999, командир (начальник) є єдиноначальником і особисто відповідає перед державою: за бойову та мобілізаційну готовність довіреної йому військової частини, корабля (підрозділу) за забезпечення охорони державної таємниці; за бойову підготовку, виховання, військову дисципліну, морально-психологічний стан особового складу; за внутрішній порядок, стан і збереження озброєння, боєприпасів, бойової та іншої техніки, пального і матеріальних засобів; за всебічне забезпечення військової частини, корабля (підрозділу); за додержання принципів соціальної справедливості. Командир (начальник) відповідно до посади, яку він займає, повинен діяти самостійно і вимагати від підлеглих виконання вимог Конституції України, Законів України, статутів Збройних Сил України та інших нормативно-правових актів.

Командир зобов`язаний:

- знати стан справ у дорученій йому військовій частині, на кораблі (у підрозділі), вміло керувати військовою частиною, кораблем (підрозділом) як у повсякденному житті, так і під час виконання бойових завдань;

- завжди мати точні відомості про особовий склад, озброєння, боєприпаси, бойову та іншу техніку, пальне, матеріальні засоби (кошти), що є у військовій частині, на кораблі (у підрозділі) за штатом, списком і в наявності;

- встановлювати у військовій частині, на кораблі (у підрозділі) такий внутрішній порядок, який гарантував би неухильне виконання законів України і положень статутів Збройних Сил України;

Відповідно до положень ст. 110-1 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України начальник медичного пункту бригади (полку, окремого батальйону, батальйону) відповідає за організацію і якість надання медичної допомоги, обстеження і лікування хворих, стан лікувально-діагностичної роботи в медичному пункті; підтримання внутрішнього порядку в лікувально-діагностичних відділеннях (кабінетах) та інших підрозділах медичного пункту, а також у лазареті; бойову і спеціальну підготовку, виховання, військову і трудову дисципліну особового складу медичного пункту; стан і збереженість техніки, медичного майна та інших матеріальних цінностей; матеріально-технічне і побутове забезпечення медичного пункту.

Начальник медичного пункту бригади безпосередньо підпорядковується начальникові медичної служби бригади (полку, окремого батальйону, батальйону), він є прямим начальником особового складу медичного пункту. На час відсутності начальника медичної служби начальник медичного пункту виконує його обов`язки.

Начальник медичного пункту бригади (полку, окремого батальйону, батальйону) зобов`язаний:

-організовувати ведення обліку, зберігання і належне використання медичного

майна і техніки в медичному пункті, не рідше ніж двічі на рік проводити їх перевірку а перевірку наявності отруйних речовин і наркотичних засобів (психотропних речовин) - не рідше ніж один раз на місяць, не допускати їх використання не за призначенням;

-організовувати технічне і метрологічне забезпечення майна та техніки медичного пункту;

Згідно примітки до ст. 172-13 КУпАП під військовими службовими особами розуміються військові начальники, а також інші військовослужбовці, які обіймають постійно чи тимчасово посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов`язків, або виконують такі обов`язки за спеціальним дорученням повноважного командування. У свою чергу, відповідно до вимог вказаних вище нормативних актів, ТВО начальника медичного пункту військової частини НОМЕР_3 молодший сержант ОСОБА_1 , будучи за посадою начальником для військовослужбовців особового складу батальйону, яка проходить службу у підрозділі, в розумінні примітки до ст. 172-13 КУпАП є військовою посадовою особою.

Таким чином, молодший сержант ОСОБА_1 , будучи військовою службовою ТВО начальника медичного пункту військової частини НОМЕР_3 , в супереч своїм статутним обов`язкам, передбачених статутом внутрішньої служби Збройних Сил України ст. 110-1 не забезпечила дотримання військової дисципліни підпорядкованими військовослужбовцями солдатом ОСОБА_2 та молодшим сержантом ОСОБА_3 , заходів щодо запобігання надзвичайним подіям, кримінальним та іншим правопорушенням серед підлеглого особового складу не вжила, контролю за наявністю особового складу, що сприяло виникненню такого факту, а саме 09.11.2024 р. близько 17.00 біля п.п. Баrатир, Волноваського району, Донецької області водій солдат ОСОБА_2 , керуючи військовим автомобілем БОГДАН 2251 (в.п. НОМЕР_4 ), рухаючись по прямій ділянці дороги, не врахував дорожньої обстановки, не обрав безпечної швидкості руху, не впорався з керуванням та допустив перекидання транспортного засобу. Внаслідок ДТП водій солдат ОСОБА_2 , та пасажир молодший сержант ОСОБА_3 були травмовані. Транспортний засіб отримав механічні пошкодження.

З огляду на наведену, молодший сержант ОСОБА_1 вчинила військове адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст.172-15 КУпАП (Недбале ставлення військової службової особи до військової служби, вчинене в умовах особливого періоду).

Відповідно до пункту 12 ч.1 ст. 1. Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року № 1932-ХІІ (зі змінами) особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України на території України введено воєнний стан, продовжений відповідними указами по цей час.

До протоколу додано наступні докази:

- витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_3 від 16.05.2024 р. №139, згідно якого, солдата ОСОБА_1 , санітарного інструктора медичного пункту 1 механізованого батальйону в/ч НОМЕР_3 , допущено до тимчасового виконання обов`язків начальника медичного пункту 1 механізованого батальйону з 16.05.2024 р.;

- службову характеристику на молодшого сержанта ОСОБА_1 від 11.11.2024 р.;

- копію військового квитка серії НОМЕР_5 , згідно якого ОСОБА_1 є військовослужбовцем.

В судове засідання ОСОБА_1 не з`явилась, будучи належним чином повідомленою про день та час розгляду справи, шляхом направлення телефонограми та смс-повідомлення на номер телефону, зазначений у протоколі, які нею були отримані. Будь-яких заяв до суду від неї не надходило. Враховуючи викладене, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.

Захисник ОСОБА_1 - адвокат Стрижак Є.Ю. подав до суду клопотання про закриття провадження по справі, в якому зазначив, що ОСОБА_1 винною себе у вчиненні адміністративного правопорушення не визнає її вина не підтверджується жодними належними та допустимими доказами. Так, відповідно до протоколу, ОСОБА_1 звинувачують у тому, що вона не вжила контролю за особовим складом під час керування транспортного засобу, та своїми діями не запобігла скоєнню ДТП. В день скоєння адміністративного правопорушення, ОСОБА_1 знаходилась на робочому місці, до військовослужбовців, які входили до складу евакуаційного екіпажу було доведено бойове розпорядження, в частині медичного забезпечення, під час виконання евакуаційних заходів, доведено терміни тривання цих заходів, маршрут чергування, порядок та алгоритм дій, визначено точки евакуації та маршрути. ОСОБА_1 виконала усі покладені на неї обов`язки, довела до відома екіпажа бойове розпорядження, роз`яснила екіпажу усі їх обов`язки та правила поведінки під час здійснення евакуаційних заходів. Також зазначив, що пункт дислокації підрозділу разом з ОСОБА_1 знаходився в 60 км від місця скоєння ДТП, тож ОСОБА_1 фізично не мала змоги запобігти скоєнню правопорушення своїми підлеглими. Протокол про військове адміністративне правопорушення, складений відносно ОСОБА_1 , не містить даних, які вказують на наявність в її діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.172-15 КУпАП, зокрема не зазначено обставин, які б свідчили про її службову недбалість, які дії вона зобов`язана була вчинити та у який спосіб, невиконання яких ставиться їй у провину. Також матеріали справи не містять достатніх та допустимих доказів вчинення правопорушення ОСОБА_1 , а саме докази, які б підтверджували взаємозв`язок між невиконанням ОСОБА_1 своїх службових обов`язків та скоєнням ОСОБА_2 дорожньо-транспортної пригоди. В протоколі також відсутнє посилання, до яких саме обов`язків військової служби недбало поставилась ОСОБА_1 , яким нормами Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України або іншими нормативноправовими актами вони визначені. Також зазначив, саме водій транспортного засобу повинен нести відповідальність за вчинення ДТП. Таким чином вважає, що у діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-15 КУпАП, а тому просив закрити провадження по справі про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 172-15 КУпАП за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Розгляд справи здійснювати за наявними матеріалами справи, без його участі та участі особи, що притягається до адміністративної відповідальності.

Суд, дослідивши матеріали адміністративної справи, оцінюючи зібрані в справі докази в їх сукупності, дійшов наступних висновків.

Частиною 1 ст. 172-15 КУпАП передбачена відповідальність за недбале ставлення військової службової особи до військової служби.

Частиною 2 ст. 172-15 КУпАП передбачена відповідальність за діяння, передбачене частиною першою цієї статті, вчинене в умовах особливого періоду.

В примітках до статті 172-13 КУпАП наведено поняття «військові службові особи», під якими розуміються військові начальники, а також інші військовослужбовці, які обіймають постійно чи тимчасово посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов`язків, або виконують такі обов`язки за спеціальним дорученням повноважного командування.

Об`єктивна сторона складу правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-15 КУпАП, полягає у недбалому ставленні військової службової особи до військової служби, вчиненому в умовах особливого періоду, тобто у невиконанні або неналежному виконанні військовою службовою особою своїх обов`язків, передбачених законами, військовими статутами, положеннями, наказами командування.

З об`єктивної сторони, правопорушення характеризується суспільно-небезпечною бездіяльністю у вигляді недбалого ставлення до служби та суспільно-небезпечними наслідками, які можуть настати в результаті цього.

Невиконання обов`язків означає невиконання дій, які входять до кола службових обов`язків. Неналежне виконання означає нечітке, формальне або неповне здійснення обов`язків.

Статтею 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України кожний визначається, що військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.

Відповідно до ст. ст. 58, 59 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України № 548-XIV від 24.03.1999, командир (начальник) є єдиноначальником і особисто відповідає перед державою: за бойову та мобілізаційну готовність довіреної йому військової частини, корабля (підрозділу) за забезпечення охорони державної таємниці; за бойову підготовку, виховання, військову дисципліну, морально-психологічний стан особового складу; за внутрішній порядок, стан і збереження озброєння, боєприпасів, бойової та іншої техніки, пального і матеріальних засобів; за всебічне забезпечення військової частини, корабля (підрозділу); за додержання принципів соціальної справедливості. Командир (начальник) відповідно до посади, яку він займає, повинен діяти самостійно і вимагати від підлеглих виконання вимог Конституції України, Законів України, статутів Збройних Сил України та інших нормативно-правових актів.

Командир зобов`язаний:

- знати стан справ у дорученій йому військовій частині, на кораблі (у підрозділі), вміло керувати військовою частиною, кораблем (підрозділом) як у повсякденному житті, так і під час виконання бойових завдань;

- завжди мати точні відомості про особовий склад, озброєння, боєприпаси, бойову та іншу техніку, пальне, матеріальні засоби (кошти), що є у військовій частині, на кораблі (у підрозділі) за штатом, списком і в наявності;

- встановлювати у військовій частині, на кораблі (у підрозділі) такий внутрішній порядок, який гарантував би неухильне виконання законів України і положень статутів Збройних Сил України;

Відповідно до положень ст. 110-1 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України начальник медичного пункту бригади (полку, окремого батальйону, батальйону) відповідає за організацію і якість надання медичної допомоги, обстеження і лікування хворих, стан лікувально-діагностичної роботи в медичному пункті; підтримання внутрішнього порядку в лікувально-діагностичних відділеннях (кабінетах) та інших підрозділах медичного пункту, а також у лазареті; бойову і спеціальну підготовку, виховання, військову і трудову дисципліну особового складу медичного пункту; стан і збереженість техніки, медичного майна та інших матеріальних цінностей; матеріально-технічне і побутове забезпечення медичного пункту.

Начальник медичного пункту бригади безпосередньо підпорядковується начальникові медичної служби бригади (полку, окремого батальйону, батальйону), він є прямим начальником особового складу медичного пункту. На час відсутності начальника медичної служби начальник медичного пункту виконує його обов`язки.

Начальник медичного пункту бригади (полку, окремого батальйону, батальйону) зобов`язаний:

-організовувати ведення обліку, зберігання і належне використання медичного

майна і техніки в медичному пункті, не рідше ніж двічі на рік проводити їх перевірку а перевірку наявності отруйних речовин і наркотичних засобів (психотропних речовин) - не рідше ніж один раз на місяць, не допускати їх використання не за призначенням;

-організовувати технічне і метрологічне забезпечення майна та техніки медичного пункту;

В цьому контексті суд зауважує на тому, що вище визначені Статутом обов`язки військовослужбовця є загальними, не є службовими обов`язками саме ОСОБА_1 , натомість, у протоколі та долучених до нього матеріалах не зазначено конкретних службових обов`язків, до виконання яких недбало поставилась ОСОБА_1 , як військова службова особа.

До матеріалів справи не долучено посадову інструкцію ОСОБА_1 що позбавляє суд об`єктивної можливості переконатись в тому, що обов`язки, невиконання яких їй ставиться у вину, відносились до кола його службових обов`язків.

Також матеріали справи не містять достатніх та допустимих доказів вчинення правопорушення ОСОБА_1 , а саме докази, які б підтверджували взаємозв`язок між невиконанням ОСОБА_1 своїх службових обов`язків та скоєнням ОСОБА_2 дорожньо-транспортної пригоди.

Крім того, суд звертає увагу, що даний протокол складений з порушенням вимог ст.256 КУпАП оскільки маються розбіжності в зазначені відомостей про особу яка притягається до адміністративної відповідальності, а саме: протокол про адміністративне правопорушення серії ДНКХ-2 №6318 від 12.11.2024 р. складений відносно « ОСОБА_1 », тоді як письмові доказі долучені до адміністративного матеріалу відносно іншої особи « ОСОБА_1 ».

Об`єктивною стороною недбалості є недбале ставлення до служби, що передбачає невиконання або неналежне виконання службових обов`язків через недбале чи несумлінне ставлення до них. При цьому, якщо особа не мала реальної можливості взагалі проявити ставлення до своїх службових обов`язків, то не можна говорити про те, що воно було недбалим чи несумлінним (хвороба, відсутність досвіду, нетривалість служби). Недбале ставлення військової службової особи до своїх службових обов`язків характеризує, перш за все, об`єктивну сторону вчиненого і виявляється в тому, що за наявності в особи реальної можливості діяти так, як того вимагають інтереси служби, винний або взагалі не діє, не виконує службові обов`язки, або хоча і діє, але виконує ці обов`язки неналежним чином, не відповідно до закону або відповідно до нього, проте неякісно, неточно, неповно, несвоєчасно, поверхово, у протиріччя з установленим порядком і тією обстановкою, що склалася, тощо.

Верховний Суд України у своїй постанові від 21.05.2021 року справі №185/12161/15-к вказав, що при встановленні недбалого ставлення до військової служби у формі невиконання службових (посадових) обов`язків необхідно встановити, що винний зобов`язаний був вчинити ті дії, невиконання яких ставиться йому за вину. Військова службова особа може відповідати за недбале ставлення до військової служби лише у тому випадку, коли вона не тільки повинна була через свій службовий обов`язок виконати ті чи інші дії, але й могла, тобто мала реальну можливість виконати їх належним чином. Якщо військова службова особа перебувала у таких умовах, за яких не мала фактичної можливості належно виконати свої службові (посадові) обов`язки, то відповідальність за недбале ставлення до військової служби виключається.

Відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Зокрема, в контексті рішення ЄСПЛ «Надточій проти України» (рішення від 15.05.2008 р., заява №7460/03) правопорушення, яке розглядається, має ознаки, притаманні «кримінальному обвинуваченню» у значенні статті 6 Конвенції, що вимагає дотримання стороною обвинувачення, яку в цій справі представляє автор протоколу про адміністративне порушення, відповідного доказового забезпечення, що передбачає такий рівень доказування, який не залишає жодних розумних сумнівів щодо доведеності вини обвинуваченого.

Положеннями ч. 1 ст. 11 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року та ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 01.11.1950р., рішенням Конституційного Суду України від 22.12.2010 р. № 23 рп/2010 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень ч. 1 ст. 14-1 КУпАП передбачено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено у законному порядку при додержанні, зокрема, процедури притягнення до адміністративної відповідальності, яка повинна ґрунтуватись на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

Наведені правові позиції закріплюють, що особа не вважається винною, доки її провина не буде доведена у встановленому законом порядку. Тобто, особа не повинна доказувати свою невинуватість і її поведінка вважається правомірною, доки не буде доведено зворотне.

При цьому, за вимогами ч. 2 ст. 251 КУпАП, обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього кодексу.

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги відсутність достатніх доказів, які б підтверджували провину ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого правопорушення, суд доходить висновку про недоведеність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-15 КУпАП.

Відповідно до ст. 62 Конституції України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» доказування має випливати із сукупності ознак чи неспростованих презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумних сумнівом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження за справою про адміністративне правопорушення не може бути розпочате, а розпочате підлягає закриттю у зв`язку з відсутність події і складу адміністративного правопорушення.

Наявні в матеріалах справи докази не дають підстав поза розумним сумнівом дійти висновку про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-15 КУпАП, відтак провадження у справі підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 172-15, 172-20, 221, 245, 247-249, 284 КУпАП, суд

ПОСТАНОВИВ:

Провадження по справі відносно ОСОБА_1 про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 172-15 КУпАП, закрити в зв`язку з відсутністю в її діях складу зазначеного адміністративного правопорушення.

На постанову суду може бути подана апеляційна скарга протягом 10 днів з моменту винесення постанови. Постанова судді у справах про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не було скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя О.М. Якішина