Номер провадження 3/521/9172/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27.11.24 року м. Одеса

Суддя Малиновського районного суду м. Одеси Роїк Д.Я., розглянувши матеріали справи про адміністративне правопорушення, відносно: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , щодо вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП,-

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 137564 від 26.06.2024 вбачається, що 26.09.2024 о 23 годині 20 хвилин у м. Одесі, по вул. Космонавтів, 5, водій ОСОБА_1 керувала електросамокатом «Болт» у стані алкогольного сп`яніння. Зі згоди водія огляд на визначення стану алкогольного сп`яніння проводився за допомогою приладу газоаналізатора Драгер 0415 на місці, результат позитивний 0,85 проміле, тест

№ 2045. Своїми діями ОСОБА_1 порушила п. 2.9 «а» Правил дорожнього руху та вчинила правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

У судовому засіданні ОСОБА_1 участі не приймала, однак надала до суду клопотання про закриття провадження у справі, в якому вину у скоєнні адміністративного правопорушення не визнала та пояснила, що не керувала вказаним транспортним засобом, а тому у її діях відсутній склад адміністративного правопорушення.

Вивчивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, надане до суду клопотання з поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, переглянувши відеозапис, суд прийшов до наступних висновків.

У відповідності до положень ст. 1 КУпАП, завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Так, згідно ст. 9 КУпАП - адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

Стаття 248 вказаного вище Кодексу - розгляд справи про адміністративне правопорушення здійснюється на засадах рівності перед законом і органом (посадовою особою), який розглядає справу, всіх громадян незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мови та інших обставин.

Згідно з ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Згідно ч. 2 ст. 7 КУпАП, провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Обов`язок дотримання принципу презумпції невинуватості відноситься не тільки до судових органів, але й до інших державних установ, таких як поліція (Рішення ЄСПЛ у справі «Дактарас проти Литви» від 24.11.2000 року).

Конституційний Суд України в рішенні від 22.12.2010 року № 23-рп/2010 дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правовій презумпції, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні (п. 4.1).

Юридична природа адміністративної відповідальності за своєю суттю є аналогічною кримінальній, оскільки також є публічною, пов`язана із застосуванням державного примусу, зініціюється органами, які наділені владними повноваження, а застосовувані санкції можуть бути доволі суттєвими для особи, включаючи позбавлення волі.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 08.07.2020 року у справі № 463/1352/16-а у силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь, недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпції фактів.

Згідно із ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень КУпАП, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події і складу адміністративного правопорушення.

У справі «Barbera, Messeguand Jabardo v. Spain» від 06.12.1998 (п. 146), Європейський суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинності вимагає серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що особа скоїла правопорушення, яке ставиться їй в провину; всі сумніви, щодо її винуватості повинні тлумачитися на користь цієї особи.

Одночасно сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не може бути беззаперечним доказом вини особи в тому чи іншому діянні, оскільки не являє собою імперативного факту доведеності вини особи, тобто не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. The United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту».

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зобов`язано суди застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права, а ЄСПЛ притримується у своїх рішеннях позиції того, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпції факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» №39598/03 від 21 липня 2011 року), тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v.the UnitedKingdom), п.161, Series A заява № 25).

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 року № 23-рп/2010 адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах, в тому числі, і закріпленої в статті 62 Конституції України презумпції невинності.

Стаття 62 Конституції України визначає, що вина особи, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належним чином, а не ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Аналогічного роду положення закріплено і в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які зводяться до того, що кожен вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Відповідно до ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Рішення суб`єкта владних повноважень повинно бути законним і обґрунтованим і не може базуватись на припущеннях та неперевірених фактах.

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема по справах «Кобець проти України» від 14.02.2008 року, «Берктай проти Туреччини» від 8 лютого 2001 року, «Лавенте проти Латвії» від 07.11.2002 року неодноразово вказує, що оцінюючи докази суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.

Вина особи має бути доведена беззаперечно і не може ґрунтуватися на припущеннях.

Винуватість особи у вчиненні адміністративного правопорушення має бути безумовно доведена достатніми доказами, які установлюють об`єктивну істину у справі.

Відповідно до ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення.

На підтвердження вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП до протоколу додано:

- протокол про адміністративне правопорушення від 26.09.2024 серії ЕПР1 № 137564;

- довідка про наявність (відсутність) повторності вчинення адміністративного правопорушення;

- довідка про отримання (неотримання) особою посвідчення водія;

- тест Драгер від 26.09.2024;

- акт огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів (без дати);

- заявка про отримання судової повістки в електронній формі за допомогою смс-повідомлення;

- диск з відеофайлами.

Диспозиція ч. 1 ст. 130 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Таким чином, в даній категорії справ в межах обставин цієї справи має бути доведено, що особа: 1) керувала транспортним засобом; 2) перебувала в стані алкогольного сп`яніння.

Тобто, об`єктивною стороною правопорушення є керування транспортними засобами особами, зокрема, в стані алкогольного сп`яніння.

Так, в протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 137564 від 26.09.2024 року, зазначено, що водій ОСОБА_1 26.09.2024 року о 23 годині 20 хвилини у м. Одесі по вул. Космонавтів, 5 керувала електросамокатом «Болт» у стані алкогольного сп`яніння.

Тобто, ОСОБА_1 інспектором поліції ставиться у провину порушення

п. 2.9а Правил дорожнього руху, яка передбачає, заборону водієві керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння.

Отже лише, керування водієм транспортного засобу у стані алкогольного сп`яніння утворює склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Тобто доказуванню підлягають одночасно дві обставини: керування транспортним засобом і перебування у стані алкогольного сп`яніння.

Визначення терміну «керування транспортним засобом» було наведено в п. 27 Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», за яким керування транспортним засобом - виконання функцій водія під час руху такого засобу або інструктора-водія під час навчання учнів-водіїв, незалежно від того, керує особа транспортним засобом, який рухається своїм ходом чи за допомогою буксирування.

Крім того, в рішенні № 404/4467/16-а від 20.02.19 КАС ВС зазначив, що «само по собі керування транспортним засобом розуміється, як технічна дія водія з метою приведення транспортного засобу в рух, зворушення з місця і, як наслідок, переміщення транспортного засобу в просторі. Експлуатація транспортного засобу передбачає використання цього транспортного засобу за призначенням, тобто з метою керування».

Таким чином, керування транспортним засобом це умисне виконання особою функцій водія шляхом вчинення технічних дій для приведення транспортного засобу в рух та зрушення з місця, а під час руху для зміни напрямку руху та/чи швидкості транспортного засобу.

Так, з переглянутих відеоматеріалів, не вбачається факту керування ОСОБА_1 26.09.2024 року о 23 годині 20 хвилині у м. Одесі по вул. Космонавтів, 5, транспортним засобом, як про це зазначено у протоколі.

Натомість, з наданого відеозапису вбачається (починаючи з 12 секунди та 04 хвилини 52 секунди відеозапису), як патрульні поліцейські підходять до ОСОБА_1 із запитанням «де Ваш сигнальний жилет?» та прохання пред`явити документи, що посвідчують особу.

Крім того, наявний у матеріалах справи відеозапис не містить і запису зупинки працівниками поліції вказаного транспортного засобу під її керуванням.

У ч. 1-2 ст. 35 Закону України «Про національну поліцію» наведений перелік підстав, за яких поліцейський має право і зобов`язаний зупиняти транспортний засіб.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 Закону України «Про національну поліцію», поліцейський зобов`язаний поінформувати водія про конкретну причину зупинення ним транспортного засобу з детальним описом підстави зупинки, визначеної у цій статті.

Отже, на відео лише зафіксовано як інспектори патрульної поліції підійшли до

ОСОБА_1 , яка перебувала біля електричного самокату, що стояв поряд із тротуаром. Також, зафіксовано проходження ОСОБА_1 тесту на стан алкогольного сп`яніння.

Суд зауважує, що знаходження особи в нетверезому стані біля транспортного засобу, яке знаходиться в нерухомому стані, не є доказом вчинення нею адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 КУпАП, оскільки не доводить факт керування транспортним засобом.

Таким чином, наданий суду відеозапис не надає вичерпної інформації про обставини складання протоколу, оскільки не містить інформації щодо здійснення керування транспортним засобом ОСОБА_1 , не містить моменту зупинки працівниками поліції електросамокату під керуванням останньої, в розмові з поліцейськими остання жодного разу не підтверджує керування електричним самокатом.

Що стосується ознак алкогольного сп`яніння, про які йдеться в акті огляду на стан сп`яніння, а саме порушення координації рухів, то зазначене також не знаходить свого підтвердження у долученому до матеріалів відеозаписі, оскільки з відео вбачається, що

ОСОБА_1 веде себе адекватно, спокійно та координація її рухів не порушена.

Жодного іншого доказу на підтвердження обставин керування зазначеним транспортним засобом ОСОБА_1 до протоколу не надано та з нагрудних камер поліцейських не вбачається, а роздруківка приладу Драгер, відповідно до якої ОСОБА_1 перебувала у стані алкогольного сп`яніння, факт керування транспортним засобом у стані сп`яніння не доводить.

Разом з цим, сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не може бути беззаперечним доказом вини особи в тому чи іншому діянні, оскільки не являє собою імперативного факту доведеності вини особи, тобто не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом».

Протоколом про адміністративне правопорушення фіксуються обставини вчиненого правопорушення, які повинні бути підтверджені іншими доказами, і які мають бути долучені до протоколу, що в ході даного судового розгляду не встановлено.

Натомість сукупність зібраних у справі доказів, які надані суду, ставлять під сумнів достовірність даних, зазначених в протоколі, а тому вони не можуть бути прийняті судом.

Таким чином співробітниками поліції не було долучено доказів щодо керування ОСОБА_1 транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Норми Конституції є нормами прямої дії, а згідно з ч. 2 ст. 62 Основного Закону усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться виключно на її користь, тобто суд може притягнути особу до відповідальності лише на тих доказах, які спростовують усі розумні сумніви щодо вини особи. Докази, що викликають такі сумніви, суд має вмотивовано відхилити у своїй постанові.

Крім того, суд приймає до уваги приписи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також зважаючи на практику Європейського суду з прав людини у справах «Лучанінова проти України» (рішення від 09.06.2011, заява № 16347/02), «Малофєєва проти росії» (рішення від 30.05.2013, заява № 36673/04), «Карелін проти росії» (рішення від 20.09.2016, заява № 926/08), беручи до уваги передбачене ч. 1ст. 130 КУпАП адміністративне стягнення, та виходить з того, що, як і у кримінальному провадженні, суд у цій справі має бути неупередженим і безстороннім і не вправі самостійно змінювати на шкоду особі формулювання правопорушення, викладене у фабулі протоколу про адміністративне правопорушення. Відповідне формулювання слід вважати по суті викладенням обвинувачення у вчиненні адміністративного правопорушення, винуватість у скоєнні якого має бути доведено не судом, а перед судом у змагальному процесі.

Суд також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки, таким чином, неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Зокрема, згідно зі ст. 62 Конституції України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Згідно з п. 1 ст. 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутністю у діях особи події і складу адміністративного правопорушення.

Враховуючи наведене, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, суд, поза розумним сумнівом, приходить до переконання у недоведеності вини ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого їй адміністративного правопорушення, тому провадження у справі про адміністративне правопорушення, підлягає закриттю за відсутності в її діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Керуючись ст. ст.130, 246, 247, 251, 252, 280, 283, 284 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що зареєстрована за адресою:

АДРЕСА_1 , події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 КУпАП, особою, щодо якої її винесено, а також потерпілим протягом десяти днів з дня винесення постанови шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду через Малиновський районний суд м. Одеси.

Суддя: Д.Я. Роїк