Справа №489/2841/23
Провадження № 33/812/122/24
Категорія: ч.1 ст.130 КУпАП
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 березня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Базовкіної Т.М.,

із секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,

за відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 та захисника - адвоката Баженова Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання захисника ОСОБА_1 адвоката Баженова Дмитра Вікторовича про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови, яку ухвалив Ленінський районний суд м. Миколаєва, під головуванням судді Губницького М.С., у приміщенні цього суду 23 січня 2024 року, якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який не працює, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17000 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на один рік,

у с т а н о в и в :

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ААБ№416286 від 05 червня 2023 р. водій ОСОБА_1 05 червня 2023 р. о 07 год. 40 хв. в м. Миколаєві в районі перехрестя вул. Космонавтів та пр. Мира, керував транспортним засобом Isuzu АВ5/АВ510, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з ознаками алкогольного сп`яніння: запах алкоголю з порожнини роту, млява мова, почервоніння обличчя. На місці зупинки ТЗ пройшов медичний огляд на стан алкогольного сп`яніння із застосуванням приладу DRAGER «ALKOTEST» №6810, результат якого встановив 1,20 проміле. Вказаними діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.9-А Правил дорожнього руху України.

Постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 січня 2024 р. ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17000 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на один рік.

16 лютого 2024 р. захисник ОСОБА_1 - адвокат Баженов Д.В. подав до суду апеляційну скаргу на постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 січня 2024 р. з пропуском строку на її подачу та клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження, зазначаючи, що отримав вказану постанову поштовим зв`язком 06 лютого 2024 р.

У судове засідання суду апеляційної інстанції особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 та його захисник Баженов Д.В. не з`явилися.

Про час та місце судового засідання повідомлялися: ОСОБА_1 шляхом направлення судової повістки засобами поштового зв`язку, яка повернулася з відміткою поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою, а також телефонограмою, адвокат Баженов Д.В. на зазначену ним адресу електронної пошти та через підсистему «Електронний сул» в його електронний кабінет, тобто належним чином відповідно до вимог частини 5 статті 294 КУпАП.

В день судового засідання 11 березня 2024 року адвокат Баженов Д.В. через підсистему «Електронний суд» подав клопотання про відкладення (перенесення) розгляду справи у зв`язку із перебуванням у відрядженні по іншій кримінальній справі.

Апеляційний суд відхилив клопотання про відкладення розгляду справи, зважаючи на те, що будь-яких доказів на підтвердження обставин щодо неможливості захисника або ОСОБА_1 прибути у судове засідання 11 березня 2024 року адвокат не надав. Апеляційний суд зауважує, що звернувшись із апеляційною скаргою, захисник мав очікувати призначення справи до розгляду у визначений статтею 294 КупАП строк, крім того в скарзі ним не були зазначені дати та час судових засідань в інших справах, що могло бути враховано судом при призначенні справи до розгляду.

За такого апеляційний суд з урахуванням положень частини 1 статті 268, частини 6 статті 294 КУпАП вважав за можливе розглядати клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження у відсутність ОСОБА_1 та його захисника.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи, які містить клопотання про поновлення строку, апеляційний суд вважає, що клопотання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Виходячи із зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини визнає легітимними обмеженнями встановленні державами - членами Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).

Відповідно до положень частини 2 статті 294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

28 червня 2018 р. Європейський суд з прав людини ухвалив рішення у справі «Осовська та інші проти України», у якому встановив порушення пункту 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у зв`язку з недотриманням принципу юридичної визначеності. При цьому у пунктах 26, 27 рішення суд наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права частиною спільної спадщини Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності (див. рішення у справі «Брумареску проти Румунії» пункт 61). Юридична визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішень. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного розгляду справи та її нового вирішення. Повноваження судів вищих інстанцій щодо перегляду мають здійснюватись для виправлення судових помилок та недоліків правосуддя, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен розглядатись як прихований засіб оскарження, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для повторного розгляду. Відступ від цього принципу може бути виправданим лише коли він обумовлений особливими та непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» пункт 52).

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Дія 97» проти України» від 21 жовтня 2010 року).

Хоча, перш за все, саме до повноважень національних судів належить вирішувати питання про будь-яке поновлення строку на апеляційне оскарження, такі повноваження не є необмеженими. Національні суди зобов`язані навести підстави. У кожній справі суди мають перевірити, чи можуть підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження виправдати втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує свободу розсуду судів щодо часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справах «Пономарьов проти України» пункт 41 та «Устименко проти України» пункт 47).

З аналізу практики ЄСПЛ вбачається, що поновлення строку на оскарження судового рішення може бути обґрунтованим та вважається співвідносним та виправданим стосовно неповного забезпечення принципу правової визначеності, зазвичай, якщо: 1) пропуск строку є поважний, об`єктивно незалежний від волі та поведінки скаржника, а тим більше, якщо пропуск строку стався з вини судів попередніх інстанцій, зокрема, у зв`язку з несвоєчасним врученням повного тексту судового рішення при одночасній добросовісній поведінці скаржника та вчиненні останнім усіх залежних від нього дій з метою отримання такого рішення; 2) оскарження судового рішення здійснюється не з метою перегляду остаточного рішення, а обумовлене метою виправлення судової помилки, яка має суттєве значення для захисту прав та інтересів особи або становить значний суспільний або у, виняткових випадках, державний інтерес.

Зокрема підставою для поновлення такого строку може бути неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (див., рішення у справах «Александр Шевченко проти України» п. 27, та «Трух проти України»).

Вирішуючи питання про поновлення строку, апеляційний суд також виходить з того, що поняття поважності причин пропуску строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд суду. Під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежали від волевиявлення особи, пов`язані дійсно з істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали своєчасне звернення до суду у визначений законом строк.

З матеріалів вбачається, що адміністративна справа щодо ОСОБА_1 перебувала у провадженні Ленінського районного суду м. Миколаєва з 13 червня 2023 року, з 06 вересня 2023 року в інтересах ОСОБА_1 у справі брав участь його захисник адвокат Баженов Д.В. (а.с. 1-11).

Як вбачається з матеріалів справи, постанова судді першої інстанції відносно ОСОБА_1 була ухвалена судом 23 січня 2024 р.

За такого згідно із положеннями статті 294 КУпАП останнім днем для подання апеляційної скарги було 01 лютого 2024 року десятий день з дня винесення постанови.

Апеляційна скарга на вищевказану постанову подана 16 лютого 2024 р., тобто з пропуском десятиденного строку на оскарження постанови суду, встановленого ч. 2 ст. 294 КУпАП.

Отже, звертаючись до суду з апеляційною скаргою захисник Баженов Д.В. пропустив строк на оскарження постанови суду.

Як на поважність причини пропуску строку на апеляційне оскарження постанови суду захисник в апеляційній скарзі посилається на те, що копію постанови суду отримав 06 лютого 2024 року.

Апеляційний суд, оцінивши наведені заявником причини пропуску строку на апеляційне оскарження постанови, вважає їх неповажними.

Так, з матеріалів справи про адміністративне правопорушення вбачається, що 23 січня 2024 р. було винесено оскаржувану постанову. На а.с. 9 та а.с.22 містяться конверти з відміткою про невручення судової повістки ОСОБА_1 про розгляд справи, призначені на 07 вересня 2023 р. та 23 січня 2024 р., у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою. Крім того, матеріали справи містять заяву адвоката Баженова Д.В. від 06 вересня 2023 р. про ознайомлення з матеріалами справи та відкладення розгляду справи, призначеного на 07 вересня 2023 р., подану через систему «Електронний суд». До того ж, на а.с. 20 наявне зворотнє повідомлення про вручення судової повістки про розгляд справи на 23 січня 2024 р. з відміткою про отримання повістки ОСОБА_2 23 січня 2024 р. через підсистему «Електронний суд» останнім було подано клопотання про відкладення розгляду справи.

Постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва, ухвалену 23 січня 2024 р., було надіслано судом учасникам справи 25 січня 2024 р., а отримана копія постанови, зокрема адвокатом Баженовим Д.В. 06 лютого 2024 р., проте з апеляційною скаргою ОСОБА_2 звернувся лише 16 лютого 2024 р., тобто на дев`ятнадцятий день з дня ухвалення оскаржуваної постанови та на одинадцятий день з дня її отримання.

Таким чином, ОСОБА_1 та його захисник Баженов Д.В. були належним чином повідомлені про час та місце слухання справи, були обізнані про існування адміністративного провадження про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст.130 КУпАП, а тому ОСОБА_2 , як захисник Кузнєцова Д.В., зважаючи серед іншого на наявність у нього електронного кабінету, об`єктивно міг очікувати ухвалення судом стосовно ОСОБА_1 постанови.

Більше того, в обґрунтування свого клопотання про поновлення строку на подачу апеляційної скарги адвокат Баженов Д.В., крім факту отримання копії постанови 06 лютого 2024 р., інших обставин щодо поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження постанови не зазначив, не обґрунтував, чому подав апеляційну скаргу на дев`ятнадцятий день з дня прийняття постанови.

Проаналізувавши наведене, апеляційний суд дійшов висновку. що захисником Баженовим Д.В. не наведена наявність об`єктивних, непереборних причин, які перешкоджали йому подати апеляційну скаргу в межах строку, визначеного законом, та не надано апеляційному суду доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції. За таких обставин суд вважає, що строк на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції від 23 січня 2024 року апелянтом був пропущений без поважних причин та не підлягає поновленню.

До того ж апеляційна скарга подана захисником на одинадцятий день з дня отримання ним копії оскаржуваної постанови.

Отже, враховуючи, що матеріали справи містять достатні відомості про обізнаність захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, про ухвалення постанови судом 23 січня 2024 року, а також зважаючи на принцип диспозитивності, який передбачає, що кожна особа користується своїми правами на свій власний розсуд і використовує той обсяг прав, передбачений КУпАП, який вважає за потрібне, зокрема щодо оскарження судового рішення, та враховуючи викладені вище обставини, слід дійти висновку, що особою, яка подала апеляційну скаргу, не наведено поважних підстав, які б унеможливили звернення її до суду раніше за 06 лютого 2024 року.

З огляду на вищенаведене, суд апеляційної інстанції вважає, що строк на апеляційне оскарження постанови суду пропущений без поважних причин, а тому поновленню не підлягає.

Отже з урахуванням викладеного, розглядаючи справу в межах доводів, викладених в клопотанні про поновлення строку, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для поновлення процесуального строку на апеляційне оскарження постанови судді Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 січня 2024 року.

Керуючись статтею 294 КУпАП, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Відмовити захиснику особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 адвокату Баженову Дмитру Вікторовичу в поновленні строку на апеляційне оскарження постанови Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 січня 2024 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17000 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на один рік.

Апеляційну скаргу разом з додатками повернути особі, яка її подала.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя Миколаївського

апеляційного суду Т.М.Базовкіна