3-зв/465/6/24
П О С Т А Н О В А

про відвід судді

"28" листопада 2024 р. м.Львів

Суддя Франківського районного суду м. Львова Кушнір Б.Б., за участю секретаря Швед О.Р., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду заяву судді Франківського районного суду м. Львова Ванівського Ю.М. про самовідвід у справі №465/4634/23, про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ст. 173 КУпАП, -

в с т а н о в и в:

У провадженні судді Франківського районного суду м. Львова Ванівського Ю.М. передано судову справу №465/4634/23, про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ст. 173 КУпАП.

21.11.2024 суддею Ванівським Ю.М. заявлено самовідвід від розгляду вказаної судової справи. Заяву обґрунтовує тим, що постановою Франківського районного суду м. Львова (головуючий суддя Ванівський Ю.М.) від 25.07.2023 у справі №465/4634/23 ОСОБА_1 визнано винною за ст. 173 КУпАП та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу в дохід держави у розмірі трьох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51 (п`ятдесят одну) грн. 00 коп., яка була постановою Львівського апеляційного суду в складі судді судової палати з розгляду кримінальних справ ОСОБА_2 від 22.09.2023 скасована, а матеріали направлені для належного оформлення. 19.11.2024 дана справа повторно розподілена на суддю Ванівського Ю.М. після її повернення, а відтак з метою недопущення будь-яких сумнівів в об`єктивності та неупередженості суду у розгляді справи №465/4634/23, про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ст. 173 КУпАП заявляє самовідвід, просить такий задоволити.

Як вбачається з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.11.2024 дану заяву про відвід судді Франківського районного суду м.Львова Ванівського Ю.М. передано на розгляд судді Франківського районного суду м.Львова Кушнір Б.Б.

Суддя Франківського районного суду м.Львова Ванівський Ю.М. та Півхлопок І.І. в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про день, час розгляду заяви про самовідвід.

Відтак, вважаю за можливе розглянути заяву у їх відсутності, на підставі наявних матеріалів.

Дослідивши матеріали справи, зміст та доводи, викладені в заяві про самовідвід судді, суддя приходить до наступних висновків.

Як встановлено в судовому засіданні, у провадженні судді Франківського районного суду м. Львова Ванівського Ю.М. перебувала справа про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ст. 173 КУпАП (судова справу №465/4634/23).

25.07.2023 суддею Франківського районного суду м. Львова Ванівським Ю.М. розглянуто судова справу №465/4634/23 та винесено постанову, якою ОСОБА_1 визнано винною за ст. 173 КУпАП та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу в дохід держави у розмірі трьох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51 (п`ятдесят одну) грн. 00 коп.

Постановою Львівського апеляційного суду в складі судді судової палати з розгляду кримінальних справ ОСОБА_2 від 22.09.2023 апеляційну скаргу особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову судді Франківського районного суду м. Львова від 25 липня 2023 року, якою ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП, скасовано. Матеріали протоколу про адміністративне правопорушення від 19 червня 2023 року серії ВАВ №895069 стосовно ОСОБА_1 направити до ВП ЛРУП №2 ГУ НП у Львівській області для належного оформлення.

В подальшому вказаний матеріал був судом неодноразово повернутий ЛРУП №2 ГУ Національної поліції для належаного оформлення, та в чергове повернутий до Франківського районного суду м. Львова для розгляду, і протоколом автоматизованого розподілу порядку розподілу судової справи між суддями від 19.11.2024 визначено уповноважену особу для її розгляду - суддю ОСОБА_3 .

Відповідно до вимог ст. 2 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією України і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Аналогічні вимоги щодо гарантування захисту прав, свобод та інтересів кожного у розумні строки незалежним, безстороннім та справедливим судом передбачені і у ст. 7 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Беручи до уваги наведене, а також вимоги ст. 9 Конституції України та ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», відповідно до яких суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права, вважаю, розгляд заяви про відвід судді в рамках справи про адміністративне правопорушення можливим та таким, що направлений на захист прав особи щодо розгляду його справи безстороннім судом, не дивлячись на прогалину в Кодексі України про адміністративні правопорушення в даному питанні.

Отже, зазначена міжнародно-правова норма гарантує кожній людині справедливий розгляд її справи незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Головною метою відводу є гарантування безсторонності суду, зокрема, щоб запобігти упередженості судді (суддів) під час розгляду справи. Європейський суд з прав людини зазначає, що «у кожній окремій справі слід вирішувати, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу й такий ступінь, що свідчать про небезсторонність суду».

У відповідності з практикою Європейського суду з прав людини наявність безсторонності відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод повинна визначатись суб`єктивними та об`єктивними критеріями.

Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто, чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі.

Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності.

Щодо суб`єктивної складової даного поняття, то у справі «Гаусшильдт проти Данії» вказано, що потрібні докази фактичної наявності упередженості судді для відсторонення його від справи. При цьому суддя вважається безстороннім, якщо тільки не з`являються докази протилежного. Таким чином, існує презумпція неупередженості судді, а якщо з`являються сумніви щодо цього, то для його відводу в ході об`єктивної перевірки має бути встановлена наявність певної особистої заінтересованості судді, певних його прихильностей, уподобань стосовно однієї зі сторін у справі. У кожній окремій справі слід визначити, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу та ступінь, що свідчать про те, що суд не є безстороннім (рішення у справі «Мироненко і Мартиненко проти України»).

Для відводу судді необхідно обґрунтувати наявність обставин, які об`єктивно можуть вказувати на можливу упередженість. Обставини, які були покладені в основу заяви про відвід, повинні бути доведеними.

Кодекс України про адміністративні правопорушення фактично не передбачає процесуальних норм, які регламентують порядок розгляду суддею справ про адміністративні правопорушення і не містить спеціальних норм, що передбачають для учасників судового розгляду можливість заявити відвід судді або суддею самовідвід, відповідно, не передбачають порядку розгляду заяви про відвід (самовідвід), однак в даному випадку правомірним і доцільним буде застосування аналогії процесуального закону і подання заяви про відвід(самовідвід) необхідно за правилами, закріпленими в КПК України.

Крім того, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, провадження у справах про адміністративне правопорушення, вважається кримінальним у розумінні згаданої Конвенції (Рішення «Енгель та інші проти Нідерландів», «Лутц проти Німеччини», «Карелін проти Російської Федерації», «Гурепка проти України», «Швидка проти України»), а отже при провадженні у справі про адміністративне правопорушення, у разі наявної прогалини регулювання правовідносин, необхідно застосовувати положення закону, який регламентує кримінальне провадження.

Наведену позицію підтримує і Конституційний Суд України, який у пункті 3.4 Рішення від 11 жовтня 2011 року № 10-рп/2011(2) зазначає, що з аналізу положень міжнародних актів, наведених у цьому рішенні, не вбачається різниці між кримінальними та адміністративними протиправними діяннями, оскільки вони охоплюються загальним поняттям «правопорушенням». У пункті 3.6 цього рішення Конституційний Суд України вказує, що відмінність адміністративного правопорушення від злочину полягає, насамперед, у тому, що воно є менш суспільно небезпечним. У цьому ж Рішенні Конституційний суд України поширює певні гарантії кримінального процесу і на процес притягнення особи до адміністративної відповідальності.

У п.4 рішення Ради суддів від 08.06.2017 року № 34 роз`яснено, що у разі необхідності врегулювання суддею конфлікту інтересів при розгляді матеріалів про адміністративне правопорушення відповідно до КУпАП, з огляду на відсутність норм, що визначають правила відводу (самовідводу), до внесення змін до чинного законодавства суддя, враховуючи засади судочинства, передбачені Конституцією України та міжнародні стандарти щодо незалежності суддів, неупередженості та безсторонності судочинства може застосовувати чинні процесуальні норми за аналогією.

Відповідно до практики Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 08 червня 2022 року у справі N 2-591/11 (провадження N 14-31цс21), необхідність інституту аналогії (аналогії закону та аналогії права) полягає в тому, що закон призначений для його застосування в невизначеному майбутньому, але законодавець, встановлюючи регулювання, не може охопити всі життєві ситуації, які можуть виникнути. Суд застосовує аналогію закону і аналогію права тоді, коли, на переконання суду, певні відносини мають бути врегульовані, але законодавство такого регулювання не містить, внаслідок чого наявна прогалина в законодавчому регулюванні. Зазначені висновки стосуються як матеріального, так і процесуального права. Відсутність у процесуальних кодексах положень про аналогію не є перешкодою для застосування такої аналогії.

Застосовуючи аналогію права, необхідно зазначити, що відповідно до ч.2 ст. 76 КПК України (найбільш наближеного по суті до КУпАП), суддя, який брав участь у кримінальному провадженні в суді першої інстанції, не має права брати участі у цьому ж провадженні в судах апеляційної і касаційної інстанцій, а також у новому провадженні після скасування вироку або ухвали суду першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 80 КПК України за наявності підстав, передбачених статтями 75-79 КПК України суддя зобов`язаний заявити самовідвід. За цими ж підставами йому може бути заявлено відвід особами, які беруть участь у кримінальному провадженні ч. 2 ст. 80 КПК України.

Відповідно до вимог ч.1 ст.81 КПК України, у разі заявлення відводу слідчому судді або судді, який здійснює судове провадження одноособово, його розглядає інший суддя цього ж суду, визначений у порядку, встановленому частиною третьою статті 35 цього Кодексу. У разі заявлення відводу одному, кільком або всім суддям, які здійснюють судове провадження колегіально, його розглядає цей же склад суду.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (п. 56 рішення ЄСПЛ від 06 березня 2018 року у справі «Михайлова проти України») ЄСПЛ нагадує, що «безсторонність», як правило, означає відсутність упередженості або необ`єктивності, а її існування або відсутність можуть встановлюватися різними шляхами. Відповідно до усталеної практики Суду існування безсторонності для цілей пункту 1 статті 6 повинно встановлюватися згідно з: суб`єктивним критерієм, при якому мають ураховуватись особисті переконання та поведінка конкретного судді (тобто, чи мав суддя будь-які особисті упередження або чи був він об`єктивним у цій справі); та об`єктивним критерієм, тобто шляхом встановлення того, чи забезпечував сам суд (та, серед інших аспектів, його склад) достатні гарантії для того, щоб виключити будь-який обґрунтований сумнів у його безсторонності (рішення у справі «Моріс проти Франції» (Morice v. France), заява № 29369/10, пункт 73). У контексті об`єктивного критерію, крім поведінки судді, слід визначити, чи існують переконливі факти, які можуть викликати сумніви щодо його або її безсторонності. Це означає, що при вирішенні того, чи є у відповідній справі обґрунтована причина побоюватися, що конкретний суддя або орган, який засідає в якості суду, є небезстороннім, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним є те, чи можна вважати таке побоювання об`єктивно обгрунтованим (пункт 76 рішення). Об`єктивний критерій в основному стосується ієрархічних чи інших зв`язків між суддею та іншими учасниками провадження. У зв`язку з цим навіть зовнішні прояви мають певну важливість, або, іншими словами, «правосуддя має не лише здійснюватися, має бути видно, що воно здійснюється».

У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово наголошує, що такі правила виражають заінтересованість національного законодавця з приводу усунення всіх обгрунтованих сумнівів щодо неупередженості відповідного судді чи суду, та є спробою забезпечити неупередженість шляхом усунення причин таких проблем. Окрім забезпечення відсутності фактичної упередженості, вони спрямовані на усунення будь-якого прояву небезсторонності, і таким чином сприяють підвищенню довіри, яку суди мають вселяти громадськості у демократичному суспільстві. Таким чином, ЄСПЛ вказав, що будь-який суддя, стосовно якого є законні підстави для побоювань у відсутності неупередженості, повинен взяти самовідвід.

Відповідно до п. 12 висновку №1 (2001) Консультативної ради європейських судів для Комітету Міністрів Ради Європи про стандарти незалежності судових органів і незмінності суддів, при винесенні судових рішень, у відношенні сторін в судовому розгляді судді повинні бути безсторонніми, тобто вільними від будь-яких зв`язків, упередженості, які впливають або можуть сприйматися як такі, що впливають на здатність судді приймати незалежне рішення. Значення цього принципу виходить далеко за конкретні інтереси визначеної сторони в якому-небудь спорі. Судова влада повинна користуватися довірою не тільки зі сторони сторін в конкретному розгляді, але і зі сторони суспільства в цілому. І суддя повинен бути не тільки реально вільним від будь-якого невідповідного зв`язку, упередженості або впливу, але він повинен бути вільним від цього і в очах розумного спостерігача. Інакше довіру до незалежної судової влади буде підірвано.

Вищезазначене кореспондується із пунктом 2.5. Бангалорських принципів поведінки суддів від 19 травня 2006 року, схвалених Резолюцією Економічної та Соціальної Ради ООН 27.07.2006 року № 2006/23, відповідно до яких суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи в тому випадку, якщо для нього не є можливим винесення об`єктивного рішення у справі, або в тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в неупередженості судді.

З огляду на вищевикладене вважаю, що для недопущення будь-яких сумнівів в неупередженості та об`єктивності судді, та враховуючи той факт, що постанову судді Франківського районного суду м. Львова Ванівського Ю.М. від 25.07.2023 у справі №465/4634/23 скасовано постановою Львівського апеляційного суду в складі судді судової палати з розгляду кримінальних справ ОСОБА_2 від 22.09.2023, тому суддя Ванівський Ю.М. не має права брати участі у розгляді даної справи, відтак заява про самовідвід судді Ванівського Ю.М. підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 221, 245, 294 КУпАП, ст.ст. 76, 80, 81 КПК України -

постановив :

Задовольнити заяву про самовідвід судді Франківського районного суду м. Львова Ванівського Ю.М., у справі №465/4634/23, про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ст. 173 КУпАП.

Відвести суддю Ванівського Ю.М. від участі у розгляді судової справи №465/4634/23, про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ст. 173 КУпАП.

Справу №465/4634/23 (провадження №3/465/3907/24) передати в канцелярію Франківського районного суду м. Львова для повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

Постанова оскарженню не підлягає.

Суддя Кушнір Б.Б.