Березівський районний суд Одеської області
21.05.2024
Справа № 494/101/24
Провадження № 3/494/77/24
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.05.2024 р. м. Березівка

Березівський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Римаря І.А

за участю: секретаря судового засідання Алфьорова К.В

особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1

захисника Слаблюка В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Березівка Одеської області матеріали справи про адміністративне правопорушення, яке надійшло від Березівського РВП ГУНП в Одеській області про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , до адміністративної відповідальності не притягувався протягом року, у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення зі змінами та доповненнями (далі КупАП) -

ВСТАНОВИВ:

18.01.2024 року до Березівського районного суду Одеської області від Березівського РВП ГУНП в Одеській області надійшов матеріал про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за вчинення правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП.

Згідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказана справа надійшла в провадження судді Римар І.А. та призначено до судового розгляду на 31.01.2024 року.

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД №470783 від 13.01.2024 року, вбачається, що 13.01.2024 року о 22:40 грн. в с. М.Олександрівка по вул. Центральній, 100 Березівського району керував автомобілем BMW x5 д/н НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме запах алкоголю з порожнини рота, від проходження медичного огляду на стан сп`яніння відмовився під відеозапис, за що передбачена відповідальність за ч.1 ст.130 КУпАП.

Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, який продовжено до 11.08.2024 року.

30.01.2024 року від ОСОБА_1 до суду надійшла заява про ознайомлення з матеріалами справи та перенесення розгляду справи, судове засідання відкладено на 28.03.2024 року.

В судовому засідання 28.03.2024 року ОСОБА_1 винним себе не визнав, з підстав зазначених у письмових поясненнях,оскільки ОСОБА_1 будь-яких порушень ПДР не допускав; у матеріалах відсутні будь-які докази керування транспортним засобом ОСОБА_1 ; відсутні докази направлення на огляд водія з метою виявлення алкогольного сп`яніння чи інших документів, що засвідчують відмову від проходження медичного огляду; відеозаписи є неповними, а лише з моменту того, як поліцейські пропонують продути Драгер. Постановою суду від 28.03.2024 року здійснено виклик поліцейського ОСОБА_2 для надання пояснень, розгляд справи відкладено на 18.04.2024 року.

В судове засідання 18.04.2024 року поліцейський ОСОБА_2 не з`явився, однак від начальника Березівського РВП ГУНП в Одеській області на адресу суду 18.04.2024 року надійшов лист, в якому вказав, що ОСОБА_2 з 01.04.2024 року по 26.04.2024 року перебуває у відрядженні, судове засідання відкладено на 07.05.2024 року.

В судове засідання ОСОБА_1 не з`явився, однак 07.05.2024 року від його представника надійшло клопотання про перенесення розгляду справи, судове засідання відкладено на 21.05.2024 року.

В судовому засіданні 21.05.2024 року ОСОБА_1 та його представник з протоколом не погодились. ОСОБА_1 вказав, що будь-яких порушень правил дорожнього руху не вчиняв, у зв`язку з чим вважає, що всі наступні вимоги поліцейського не зобов`язаний був виконувати. Крім того вказав, що матеріали справи не містять доказів керування ним автомобілем, також відсутні докази щодо направлення його на огляд з метою виявлення алкогольного сп`яніння, та відсутня належним чином зафіксована відмова від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння. ОСОБА_1 просив закрити провадження по справі у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.

Допитаний в судовому засідання поліцейський ОСОБА_2 пояснив, що 13.01.2024 року він знаходився на добовому чергуванні в Березівському РВП ГУНП в Одеській області. В цей день разом з поліцейським ОСОБА_3 здійснювали виїзд по вказавці чергового за анонімним повідомленням, про те, що мешканка АДРЕСА_1 ОСОБА_4 , торгує нафтопродуктами. Приїхавши до вказаного села, по вул. Центральній зупинили автомобіль під керуванням ОСОБА_1 , для уточнення місця мешкання ОСОБА_4 . Під час бесіди з ОСОБА_1 почули від нього запах алкоголю з порожнини рота, запропонували йому пройти медичне обстеження в медичному закладі або пройти тест на алкотестері «Драгер», однак водій відмовився, після чого склали відносно нього протокол за ч.1 ст. 130 КУпАП. Також, вказав, що відео доказів на реєстраторі автомобіля були відсутні, оскільки були несправні. Також, фіксування почалось з моменту пропонування пройти медичний огляд, іншого відео не має та причини його відсутності пояснити не зміг.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши протокол про адміністративне правопорушення, додані до протоколу матеріали, а також інші докази, зібрані у справі, дійшов наступних висновків.

Згідно ч. 1 ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до ст. ст. 245, 252, 280 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності. Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю. Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до вимог ст. 251 КупАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

До матеріалів справи про адміністративні правопорушення надані наступні докази: протокол про адміністративне правопорушення серії ААД №470783 від 13.01.2024 року, рапорт від 13.01.2024 року, відеодиск.

Як встановлено вище та підтверджено матеріалами справи, відносно ОСОБА_1 складено адміністративний протокол, яким передбачено правопорушення за ч.1 ст 130 КУпАП.

Оскільки, ОСОБА_1 вину у вчиненні вказаного адміністративного правопорушення - не визнає, та у протоколі від підпису відмовився, а тому вказані обставини у протоколі є недоведеними та підлягають встановленню (доказуванню) під час розгляду справи.

Згідно із ст.8 Конституції України, в Україні діє принцип верховенства права.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згода на обов`язковість якої надана Верховною Радою України: «Кожен має право на справедливий … розгляд його справи …».

Обов`язок суду щодо забезпечення презумпції невинуватості і права на справедливий судовий розгляд поєднуються з положеннями ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України ратифікована 17 липня 1997 року Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (№475/97-ВР) та є частиною національного законодавства.

Статтею 252 КУпАП передбачено: «Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю».

Частина 1 ст. 130 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Згідно п. 2.9 а ПДР України, водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебувати під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Таким чином, об`єктивна сторона складу адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП полягає в тому, що порушник має перебувати в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або відмовитись від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан сп`яніння та обов`язково має керувати транспортним засобом.

Відсутність будь-якої складової об`єктивної сторони складу адміністративного правопорушення виключає можливість притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Касаційний адміністративний суду в складі Верховного Суду в рішенні №404/4467/16-а від 20.02.19р. зазначив, що само по собі керування транспортним засобом розуміється, як технічна дія водія з метою приведення транспортного засобу в рух, зворушення з місця і, як наслідок, переміщення транспортного засобу в просторі. Експлуатація транспортного засобу передбачає використання цього транспортного засобу за призначенням, тобто з метою керування. Проте, зазначення «водія» унеможливлює правозастосування вказаного визначення в розумінні ст. 130 КУпАП, оскільки суттєво зменшує коло осіб, які можуть бути притягнуті до відповідальності за керування у нетверезому стані.

Відеодоказів з керуванням транспортного засобу ОСОБА_1 суду не надано, та не зафіксовано факт зупинки транспортного засобу, однак у протоколі про адміністративне правопорушення зазначено, що останній саме керував автомобілем.

Суд критично ставиться до посилання поліцейського ОСОБА_2 , що реєстратор на автомобілі чомусь не записував цієї події, в тому числі дана подія не зафіксована і на нагрудну камеру працівника поліції, що ставить під сумнів вищевказані події.

Особа може бути притягнута до адміністративної відповідальності лише за наявності в її діях складу адміністративного правопорушення, який має бути встановлений судом тільки після всебічної та повної оцінки всіх доказів по справі.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Оцінка доказів, відповідно до ст. 252 КУпАП, відбувається за внутрішнім переконанням особи, що приймає рішення та ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному досліджені всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю, а жодний доказ не має наперед встановленої сили.

При цьому, Верховний Суд у справі №338/17 роз`яснив, що візуальне спостереження за дотриманням правил дорожнього руху працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі лише у тому випадку, коли воно зафіксовано у встановленому законом порядку. А для підтвердження порушення Правил дорожнього руху України, відповідно до ст. 251 КУпАП працівники мають надати, зокрема відеозапис події, фотокартки. Саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення такого правопорушення.

Також слід зауважити, що Верховний Суд у справі №489/4827/16-а (постанова від 15.04.2020р.) зробив остаточний висновок, що рапорт інспектора не може вважатись об`єктивним доказом порушення, не може слугувати доказом винуватості особи у вчиненні адміністративного правопорушення, оскільки поліцейський у спірних правовідносинах виступає в якості суб`єкта владних повноважень, який зацікавлений у розгляді справи.

Посилання свідка ОСОБА_2 на рапорт від 13.01.2024 року про те, що вони зупинили водія для опитування місця мешкання ОСОБА_5 , то суд ставиться до нього критично, оскільки здійснювали виїзд 13.01.2024 року о 22:42 год, у темну пору за час до комендантської години, та більш того, даних обставин щодо опитування водія на відео взагалі не зафіксовані та не зрозуміло чи взагалі відбувалось це опитування, оскільки ОСОБА_1 категорично заперечує на цьому.

Отже, протокол про адміністративне правопорушення сам по собі без підтвердження іншими належними та допустимими доказами не є безумовним та беззаперечним доказом на доведення вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення.

Відповідно до вимог ст. ст. 31, 40 Закону України «Про Національну поліцію» поліція може застосовувати превентивні заходи, зокрема застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.

Поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Отже, вищезазначеними вимогами закону, Інструкцією із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, затверджену наказом Міністерства внутрішніх справ України №1026 від 18.12.2018р. та наказом Департаменту патрульної поліції НПУ від 03.02.2016р. №100, яким затверджено Інструкцію «Про порядок зберігання, видачі, приймання, використання нагрудних відеокамер (відеореєстраторів) працівниками патрульної поліції» чітко регламентовано, що кожному патрульному поліцейському видається нагрудна відеокамера.

Відеозапис наданий поліцейським, копія якого долучена до матеріалів справи не підтверджує факту керування авто ОСОБА_1 та факту його зупинки.

Так, судом був переглянутий відеозапис, який починається з того, що ОСОБА_1 стоїть на дорозі та надає пояснення поліцейським, які відразу пропонують йому продути алкотест «Драгер», або проїхати до медичного закладу на освідування, від чого особа відмовляється, після чого поліцейський складає протокол, однак факту керування ОСОБА_1 транспортним засобом та факту зупинки автомобілю взагалі не зафіксовано.

Більш того, проаналізувавши диск з відеозаписами вбачається, що на ньому не зафіксовано саме те, що ОСОБА_1 був зупинений поліцейськими під час керування автомобілем.

Як вбачається із долученого до матеріалів справи диску, відео є фрагментальною нарізкою, з яких неможливо встановити ні факту керування водієм автомобілем, ні часу такого керування, ні дотримання працівниками поліції встановленої законом процедури проведення огляду, послідовність їх дій.

Суд також враховує позицію Чернівецького апеляційного суду по справі №718/1824/22 від 13.10.2022 року про те, що працівниками поліції не було задукоментовано та не доведено належними та допустимими доказами факту порушення водієм положень ПДР , які б відповідно до ст. 35 Закону України «Про національну Поліцію» давали право працівникам поліції здійснити законну зупинку транспортного засобу, проте останнього взагалі не має доказів, які б свідчили що він керував ним.

Тобто, на думку вказаного апеляційного суду, із матеріалів справи про адміністративне правопорушення не вбачається, що водій допустив будь-які порушення правил дорожнього руху, у зв`язку з чим всі наступні вимоги працівників поліції водій не був зобов`язаний виконувати, а всі складені процесуальні документи відносно нього не можуть бути належними та допустимими доказами його вини у вчиненні адміністративного правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП.

Лише відеозапис, який здійснений не з моменту зупинки транспортного засобу без сукупності інших належних та допустимих доказів вини особи, не можуть бути підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності.

У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту.

Доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом, зазначене викладено в п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14.02.2008р. у справі «Кобець проти України».

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Державні органи не мають права перекладати обов`язок доказування невинуватості на особу, відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення. Вимагання від особи представлення доказів на свій захист і спростування протоколу, є неприпустимим в розумінні принципу презумпції невинуватості, закріпленому в ст. 62 Конституції України.

Також, в справі «Пол іОдрі Едвардспроти Об`єднаногоКоролівства» (№46477/99),Європейський суд з прав людини зазначив, що компетентні органи завжди повинні докладати серйозних зусиль для з`ясування обставин справи і не повинні керуватись необдуманими або необґрунтованими висновками для розслідування, або в якості підстав для прийняття рішень.

У справі «Barbera, Messegu and Jabardo v. Spain» від 06.12.1998 (п. 146) Європейський суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинності вимагає серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що особа скоїла правопорушення, яке ставиться їй в провину; всі сумніви, щодо її винуватості повинні тлумачитися на користь цієї особи.

Статтею 62 Конституції України закріплений принцип презумпції невинуватості, який передбачає, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість, а також, що всі сумніви стосовно доведеності вини особи, мають тлумачитись на її користь.

Згідно положень ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставі та в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Враховуючи, що в силу принципу презумпції невинуватості всі сумніви у винуватості особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь, та те, що ОСОБА_1 не погоджується із складеним відносно нього протоколом про адміністративне правопорушення, суд доходить до висновку, що вина ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП не доведена допустимими та достовірними доказами.

За таких обставин, провадження по справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП, підлягає закриттю на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, який передбачає, що провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі відсутності складу адміністративного правопорушення.

Керуючись статтями 40-1, частиною першою статті 130, 247, 283, 284, 294 КУпАП,-

ПОСТАНОВИВ :

Справу про адміністративне правопорушення, відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за частиною першою статті 130 КУпАП - закрити на підставі пункту першого частини першої статті 247 КУпАП.

Постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу.

Апеляційна скарга подається до відповідного апеляційного суду через місцевий суд, який виніс постанову.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 23.05.2024 року.

Суддя І.А. Римар