Провадження № 3/466/3270/24
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2024 року

Суддя Шевченківського районного сулу м. Львова Басва О.І., розглянувши матеріали, які надійшли з Управління стратегічних розслідувань у Львівській області ДСР НП України про притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 172-6 КУпАП стосовно

ОСОБА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, тимчасово не працюючого, з вищою освітою, одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у с т а н о в н в:

оперуповноваженим 6-го відділу (протидії корупції) управління стратегічних розслідувань у Львівській області ДСР НП України скеровано до суду матеріали про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч.4 ст. 172-6 КУпАП,

Згідно з протоколом № 810 від 24.10.2024 року ОСОБА_1 в порушення вимог ст. 46 Закону України «Про запобігання корупції» подав завідомо недостовірні відомості у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2021 рік. чим вчинив адміністративне правопорушення, пов`язане із корупцією, відповідальність за яке передбачена ч. 4 ст. 172-6 КУпАП. Зокрема:

у розділі 3 «Об`єкти нерухомості» ОСОБА_1 не зазначив відомостей про квартиру на АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_2 на праві власності та начебто перебуває у нього та члена сім`ї (сина) у користуванні як зареєстроване та фактичне місце проживання на праві власності та підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав;

у розділі 12 «Грошові активи» ОСОБА_1 начебто зазначив відомості, які не відповідають дійсності, не зазначивши відомостей про розміщені на банківських рахунках АТ «УНІВЕРСАЛБАНК» кошти в сумі 318,62 гривень і АТ «ОЩАДБАНК» в сумі 71,36 гривень.

В судовому засіданні ОСОБА_1 подав письмове клопотання про закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП та зазначив про те, що він з березня 2021 року фактично проживає за іншою адресою, зокрема на АДРЕСА_1 , а ніж цією, яка зазначена місцем реєстрації, зокрема на АДРЕСА_2 . Квартира на АДРЕСА_2 не перебуває у його власності, а тому підстав зазначення цієї адреси у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2021 рік не вбачав.

Крім того вказав, що незазначення ним у розділі 12 «Грошові активи» відомостей про кошти в сумі 318.62 гривень і 71,36 гривень не утворює об`єктивної сторони складу правопорушення, оскільки відповідно до абз. З Примітки до ст. 172-6 КУпАП відповідальність за цією статтею настає за подання завідомо недостовірних відомостей у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, стосовно майна або іншого об`єкта декларування, що має вартість, настає у випадку, якщо такі відомості відрізняються від достовірних на суму від 100 до 500 прожиткових мінімумів для працездатних осіб (268 400 - І 342 000 гривень).

Відтак, просить закрити провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

Суд, заслухавши думку ОСОБА_1 , його захисника, прокурора Ковальчук З.П., яка просила визнати ОСОБА_1 винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 172-6 КУпАП, перевіривши наявні у матеріалах справи докази приходить до наступного висновку.

Законом України «Про запобігання корупції» в статті 1 дано чітке визначення понять:

корупція - використання особою, зазначеною у частині першій статті 3 цього Закону, наданих їй службових повноважень чи пов`язаних з ними можливостей з метою одержання неправомірної вигоди або прийняття такої вигоди чи прийняття обіцянки/пропозиції такої вигоди для себе чи інших осіб або відповідно обіцянка/пропозиція чи надання неправомірної вигоди особі, зазначеній у частині першій статті 3 цього Закону, або на її вимогу іншим фізичним чи юридичним особам з метою схилити цю особу до протиправного використання наданих їй службових повноважень чи пов`язаних з ними можливостей;

правопорушення, пов`язане з корупцією - діяння, що не містить ознак корупції, але порушує встановлені цим Законом вимоги, заборони та обмеження, вчинене особою, зазначеною у частині першій статті 3 цього Закону, за яке законом встановлено кримінальну, адміністративну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність;

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно зі ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Частиною 4 ст. 172-6 КУпАП встановлена відповідальність за подання завідомо недостовірних відомостей у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Згідно з ст. 62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Як визначено у п. 43 рішення Європейського суду з прав людини (ЄСШІ) від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» (з відсиланням на первісне визначення цього принципу у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey, п. 282) доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом.

Такий підхід до тлумачення норм, у тому числі, адміністративного законодавства, відповідає контексту рішення Європейського Суду від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03), в якому зазначено, що адміністративне правопорушення має ознаки, притаманні «кримінальному обвинуваченню» у значенні статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод» (далі-Конвенція), що вимагає дотримання стороною обвинувачення, яку в цій справі представляє автор протоколу про адміністративне правопорушення, відповідного доказового забезпечення, що передбачає такий рівень доказування, який не залишає жодних розумних сумнівів доведеності вини обвинуваченого.

Отже, стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, поширено Європейським судом з прав людини й на провадження у справах про адміністративні правопорушення, оскільки під «кримінальним обвинуваченням» у розумінні Конвенції слід розглядати й протокол про адміністративне правопорушення (справа «Лучанінова проти України (рішення від 09.06.2011. заява № 16347/02).

У своїх рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18 січня 1978 року та «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року Європейський суд з прав людини повторює, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», гака доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.

Суд у даній справі оцінює дії ОСОБА_1 виключно в контексті наявності складу конкретного інкримінованого правопорушення та не встановлює і не оцінює будь-яких інших обставин, адже це виходить за межі компетенції органу уповноваженого на розгляд справи.

Протокол про адміністративне порушення є не тільки джерелом доказів у справі, але й фактично актом обвинувачення у вчиненні конкретного адміністративного правопорушення, оскільки містить формулювання суті та кваліфікації правопорушення.

В свою чергу, суд розглядаючи справу повинен виходити з кваліфікації правопорушення інкримінованого особі наведеної саме у протоколі та перевірити наявність у діях такої особи складу відповідного правопорушення, не виходячи за межі кваліфікації визначеної у протоколі.

Суд не вправі самостійно змінювати фабулу викладену у протоколі про адміністративне правопорушення, яка, по суті, становить формулювання обвинувачення у вчиненні певного правопорушення, винуватість у скоєнні якого певною особою має доводитися у суді. Суд також не повинен самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, адже діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що с порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі Конвенція).

У розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, притягнення особи до адміністративної відповідальності розцінюється як «кримінальне обвинувачення», оскільки адміністративні правопорушення мають ознаки, притаманні «кримінальному обвинуваченню» у значенні ст. 6 Конвенції. Таку позицію, зокрема висловив Європейський суд з прав людини у рішенні по справі "Надточій проти України" від 15.05.2008.

Розглядаючи справи про адміністративні правопорушення, виходячи з прецедентної практики ЄСПЛ враховучи те, що хоч і за національним законом особа притягується до адміністративної відповідальності, їй фактично пред`явлено «кримінальне обвинувачення» в його автономному розумінні ЄСПЛ, яке повинно тлумачитися в світлі трьох критеріїв, а саме з урахуванням кваліфікації розгляду з точки зору внутрішньодержавного законодавства, його сутності і характеру, суворості потенційного покарання.

Європейський суд з прав людини поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, на провадження у справах про адміністративні правопорушення.

Зокрема, у справі "Лучанінова проти України (рішення від 09.06.2011 р., заява №16347/02) провадження у справі про адміністративне правопорушення ЄСПЛ розцінив як кримінальне для цілей застосування Конвенції "з огляду на загальний характер законодавчого положення, яке порушила заявниця, а також профілактичну та каральну мету стягнень, передбачених цим положенням". 4.1 ст. 6 Конвенції передбачає, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обгрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

Відповідно до ч.2 ст.6 Конвенції «кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку».

Згідно з положеннями ч. З ст. 6 Конвенції, кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права: мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя, тощо.

У ситуації коли національний самостійно суд ініціює дослідження доказів обвинувачення або за результатами дослідження доказів притягує особу до відповідальності, уточнивши у судовому рішенні фабулу правопорушення, усунувши у такій спосіб певні розбіжності та неточності, які мали місце в протоколі про адміністративне правопорушення, при наявності певної неповноти чи суперечностей, суд фактично перебирає на себе функції сторони обвинувачення, що становить порушення ч.1 ст.6 Конвенції у частині дотримання принципу рівності сторін і вимог змагального процесу (за цих умов особа позбавлена можливості захищатися від висунутого проти нього обвинувачення перед незалежним судом, а навпаки вона має захищатися від обвинувачення, яке. по суті, судом підтримується та сформулюється з уточненням).

Отже, виходячи з наведеного, у даному випадку суд розглядає справу виключно щодо двох інкримінованих ОСОБА_1 правопорушень:

- не зазначення у розділі 3 «Об`єкти нерухомості» відомостей про квартиру на АДРЕСА_2 ;

- не зазначення у розділі 12 «Грошові активи» відомостей про кошти в сумі 318,62 гривень і 71,36 гривень.

Щодо наявного права користування квартирою суд вважає, що для повного та об`єктивного вирішення цього питання, крім норм КУпАП, слід керуватися нормами, зазначеними в ЦК України.

ОСОБА_1 , ствердив, що у звітному періоді (2021 рік) він не мав права користування квартирою на АДРЕСА_2 , хоч і формально був там зареєстрований. Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення, ця квартира начебто перебуває у нього та члена сім`ї (сина) у користуванні як зареєстроване та фактичне місце проживання на праві власності та підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав. Ці обставини не знайшли свого підтвердження та не відповідають дійсності, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. ч. 1,6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.

Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

У постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 471/601/17, від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17, 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19, від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19-ц наведено висновок про те, що державна реєстрація особи сама по собі не є беззаперечним доказом проживання за цією адресою реєстрації.

Сама по собі реєстрація в певному місці проживання не дає особі права на користування певним житлом, якщо особа не проживала в ньому та втратила або не набула статусу члена сім`ї власника цього житла (постанова Верховного Суду від 19.04.2023 року у справі № 753/8506/19).

Судом встановлено, що у 2021 році було зареєстровано шлюб ОСОБА_1 із ОСОБА_3 . Декілька місяців до цього ОСОБА_1 зі своєю тоді майбутньою дружиною ОСОБА_3 вже фактично проживали однією сім`єю ще без реєстрації шлюбу окремо від ОСОБА_2 .

Від березня 2021 року адресою проживання ОСОБА_1 була квартира на АДРЕСА_1 , яка належала його дядькові - ОСОБА_4 , а в подальшому його матері - ОСОБА_2 на праві власності. Ці обставини підтверджуються витягом з Державного реєстру речових прав і актом ЛКП «Старий Львів» від 18.11.2024 року. Тобто, ОСОБА_2 (матір ОСОБА_1 ) і суб`єкт декларування перестали бути членами однієї сім`ї із березня 2021 року, у зв`язку із створенням ОСОБА_5 власної окремої сім`ї із ОСОБА_3

Квартира на АДРЕСА_2 є власністю ОСОБА_2 і ніколи не була на праві власності у ОСОБА_1 , як про це недостовірно зазначено у протоколі.

Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Великою Палатою Верховного Суду прийнято постанову від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, у якій викладено правові позиції щодо застосування норм Цивільного та Житлового кодексів, що стосуються користування житлом.

ВП ВС дійшла висновку про те, що право членів сім`ї власника житла користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

Великою Палатою Верховного Суду також зазначено про необхідність вирішити питання про співвідношення і застосування статей 391, 395, 405, 406 ЦК України та статей 64, 150 та 156 ЖК УРСР.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

При порівнянні норм ЖК та ЦК України Велика Палата Верховного Суду зробила такі висновки: у частині першій статті 156 ЖК не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права.

Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.

Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу.

Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності:

право користування (сервітут);

інші речові права відповідно до закону.

Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.

За ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до ст. 167 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття.

Оскільки, ОСОБА_1 не є членом сім`ї власника житла ( ОСОБА_2 ), не є власником цього житла сам, а також відсутні будь-які правові підстави продовження його права користування цим житлом після припинення користування ним (як от договір із власником, рішення суду тощо), то він не може вважатись таким, що мас право користування квартирою на одній лише підставі - факті реєстрації його місця проживання там.

Таким чином, не зазначення права користування ОСОБА_1 квартирою на АДРЕСА_2 грунтується на законі. І навпаки, зазначення цього права користування у ОСОБА_1 суперечило б законові, не грунтувалось би на положеннях ані ЦК України, ані ЖК України. Адже сама по собі реєстрація в квартирі не дає ОСОБА_1 права на користування нею, якщо ОСОБА_1 не проживав у ній та втратив статус члена сім`ї власника цієї квартири.

Стосовно неточності, яку ОСОБА_1 допустив у декларації, вказавши, що його фактичне місце проживання збігається із зареєстрованим місцем проживання, то це не тягне за собою відповідальності, передбаченої КУпАП. Так, відповідно до абз. З Примітки до ст. 172-6 КУпАП відповідальність за цією статтею настає за подання завідомо недостовірних відомостей у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, стосовно майна або іншого об`єкта декларування, що має вартість, настає у випадку, якщо такі відомості відрізняються від достовірних на суму від 100 до 500 прожиткових мінімумів для працездатних осіб (268 400 - 1 342 000 гривень).

Оскільки, саме місце проживання особи без наявності права безпосередньо на майно не може мати грошовою виразу, то відсутня обов`язкова ознака складу адміністративного правопорушення (елемент об`єктивної сторони - вартість), що передбачено ст. 172-6 КУпАП.

Щодо грошових активів.

У розділі 12 «Грошові активи» ОСОБА_1 зазначив відомості, які не відповідають дійсності, не зазначивши відомостей про розміщені на банківських рахунках А Г «УНІВПРСАЛВАНК» кошти в сумі 318,62 гривень і АТ «ОЩАДБАНК» в сумі 71,36 гривень.

Згідно з абз. 3, 5 п.2 р.1 Порядку проведення повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функції держави або місцевого самоврядування, затвердженого наказом НАЗК від 29.01.2021 № 26/21. зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.02.2021 $а № 158/35780, достовірність задекларованих відомостей відсутність розбіжностей між відомостями, зазначеними у декларації, та відомостями, які відповідають дійсності або є правдивими, що підтверджено Національним агентством під час проведення повної перевірки декларації, зокрема із правовстановлюючих документів, судових рішень, які набрали законної сили, індивідуально-правових актів, реєстрів, банків даних, інших інформаційно- телекомунікаційних та довідкових систем, у тому числі тих, що' містять інформацію з обмеженим доступом, держателем (адміністратором) яких є державні органи, органи місцевого самоврядування, відкритих баз даних, реєстрів іноземних держав, інших джерел інформації.

Недостовірні відомості у декларації - відомості, зазначені у декларації відповідно до статті 46 Закону, які не відповідають дійсності або є неправдивими, що підтверджено Національним агентством підчас проведення повної перевірки декларації, зокрема відомості, що відрізняються від відомостей, які містяться у правовстановлюючих документах, судових рішеннях, які набрали законної сили, індивідуально-правових актах, реєстрах, банках даних, інших інформаційно-телекомунікаційних та довідкових системах, у тому числі тих, що містять інформацію з обмеженим доступом, держателем (адміністратором) яких є державні органи, органи місцевого самоврядування, відкритих базах даних, реєстрах іноземних держав, інших джерелах інформації.

Частиною 4 ст. 172-6 КУпАП передбачено відповідальність за подання завідомо недостовірних відомостей у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Завідомо недостовірні відомості - слід розуміти інформацію, що має неправдивий, хибний характер, який суб`єкт декларування усвідомлював або міг усвідомлювати на момент подання декларації (такої, що повністю або частково не відповідає дійсності).

Суб`єктивна сторона даного правопорушення характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу, вчинення цього діяння через необережність виключає притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Тому орган, уповноважений на складання протоколу про адміністративне правопорушення повинен довести в діях особи умисел на подання завідомо недостовірних відомостей у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Не зазначення ОСОБА_1 у розділі 12 «Грошові активи» відомостей про кошти в сумі 318.62 гривень і 71,36 гривень не утворює об`єктивної сторони складу правопорушення, адже відповідно до абз. З Примітки до ст. 172-6 КУпАП відповідальність за цією статтею настає за подання завідомо недостовірних відомостей у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, стосовно майна або іншого об`єкта декларування, що має вартість, настає у випадку, якщо такі відомості відрізняються від достовірних на суму від 100 до 500 прожиткових мінімумів для працездатних осіб (268 400 - 1 342 000 гривень).

Враховуючи норму ст. 62 Конституції України щодо того, що усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь.

Виходячи з наведеного, з урахуванням вимог ч.1 ст. 247 КУпАП, вважаю, що провадження у справі підлягає закриттю у зв`язку із відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 172-6 КУпАП.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 247, 283, 284 КУпАП,-

постановив:

Закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч 4 ст 172-6 КУпАП відносно ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення.

На постанову про адміністративне правопорушення може бути подано скаргу протягом десяти днів з її винесення до Львівського апеляційного суду через Шевченківським районний суд м. Львова

Суддя О. І. Баєва