ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 610/2941/23 Головуючий І інстанції - Стригуненко В.М.
Провадження № 33/818/441/24 Суддя доповідач - Гєрцик Р.В.
Категорія: ч.1 ст.184 КУпАП
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2024 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Гєрцика Р.В.

секретаря судового засідання Соболєвої Є.Є.

за участю законного представника

неповнолітніх потерпілих ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харків в режимі відеоконференції апеляційну скаргу законного представника неповнолітніх потерпілих ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_1 - ОСОБА_1 на постанову судді Балаклійського районного суду Харківської області від 11 січня 2024 року у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.184 КУпАП, щодо ОСОБА_3 -

УСТАНОВИВ:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення, 23.10.2023 о 20.30 ОСОБА_3 в АДРЕСА_1 . ухилилась від виконання своїх батьківських обов`язків, передбачених ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства», ст. 150 СК України щодо виховання своїх н/л дітей 1) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 2) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 3) ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а саме залишила їх та пішла з дому.

Постановою судді Балаклійського районного суду Харківської області від 11 січня 2024 року провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 закрито за відсутністю в її діях складу інкримінованого адміністративного правопорушення

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

В апеляційній скарзі законний представник неповнолітніх потерпілих ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_1 - ОСОБА_1 просить поновити строк на апеляційне оскарження та постанову судді скасувати як необґрунтовану та незаконну, притягнути ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.184 КУпАП.

Обґрунтовуючи клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження законний представник неповнолітніх потерпілих посилається на те, що останнім днем для подачі апеляційної скарги було 21.01.2024 року, однак це була неділя, а тому апеляційну скаргу було подано на наступний день 22.01.2024 року.

В обґрунтування заявлених апеляційних вимог посилається на те, що ОСОБА_3 не бере участі у вихованні дітей з 29 жовтня 2023 року. Поза увагою суду першої інстанції залишились пояснення дітей, які пояснювали, що з жовтня 2023 року вони не спілкуються з ОСОБА_3 , а якщо вони бачаться, то між ними завжди виникає сварка.

Вказує, що не може погодитись з висновком судді про те, що протокол про адміністративне правопорушення та матеріали справи не містять відомостей у який саме спосіб ОСОБА_3 ухилилась від виконання своїх батьківських обов`язків, оскільки в протоколі про адміністративне правопорушення чітко зазначено, що ОСОБА_3 покинула своїх дітей та пішла з дому, а інспектор поліції кратко сформулювала суть правопорушення.

Мотиви суду

Розглядаючи клопотання представника неповнолітніх потерпілих про поновлення строку на апеляційне оскарження апеляційний суд залишає його без розгляду як зайве, оскільки апеляційна скарга була подана у строки, передбачені ст.294 КУпАП.

До початку судового засідання ОСОБА_3 подала заяву, в якій просила провести судове засідання без її участі

Отже, враховуючи, що апеляційним судом було вжито всіх необхідних заходів для забезпечення участі ОСОБА_3 в судовому засіданні, апеляційний суд вважає можливим провести апеляційний розгляд справи у її відсутність в межах доводів і вимог поданої апеляційної скарги та за наявними у справі відомостями.

Перевіривши матеріали справи відповідно до вимог ч.7 ст.294 КУпАП, заслухавши доводи законного представника неповнолітніх потерпілих на підтримання вимог апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постанови судді в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст.1 КУпАП завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Згідно зі ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Слід також звернути увагу, що відповідно до ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенціюпро захист прав людини та основоположних свобод (Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст.245, 280 КУпАП, одним із завдань провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови. Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Судовий розгляд справ повинен відповідати загальним принципам судочинства, а саме: верховенству права, законності, рівності перед законом і судом, повазі до людської гідності, забезпечення права на свободу та особисту недоторканість, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і в доведеності перед судом їх переконливості.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Згідно з приписами ч.2 ст.62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до оскаржуваної постанови судді районного суду встановлено, що протокол про адміністративне правопорушення та інші матеріали справи не містять відомостей про те, у який конкретно спосіб ОСОБА_3 ухилилася від виконання обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання своїх неповнолітніх дітей та які саме батьківські обов`язки, із передбачених ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» та ст. 150 Сімейного кодексу України, вона не виконала.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Розглядаючи справу про адміністративне правопорушення, суд з урахуванням вимог ст.252 КУпАП оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до положень КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події і складу адміністративного правопорушення.

Положеннями статті 9 КУпАП визначено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Так, адміністративна відповідальність за ч.1 ст.184 КУпАП настає у разі ухилення батьків або осіб, які їх замінюють, від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітніх дітей.

Об`єктивна сторона адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.184 КУпАП проявляється саме у невиконанні батьками або особами, які їх замінюють, обов`язків щодо виховання дітей, а саме: залишення впродовж тривалого строку потерпілого без будь-якого нагляду; ухилення від виховання дітей (у т.ч. незабезпечення відвідування ними школи, контролю за дозвіллям); незабезпечення потерпілим безпечних умов перебування за місцем проживання чи в іншому місці; невжиття заходів щодо їх лікування; безпідставне обмеження в харчуванні, одязі, інших предметах першої необхідності; штучне створення незадовільних побутових умов, тощо.

Ухилення від виконання батьківських обов`язків може полягати у різних формах бездіяльності, пов`язаної з незабезпеченням необхідних умов життя, належного виховання та навчання неповнолітніх дітей.

Суб`єктивна сторона цього правопорушення характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу; вчинення цього діяння через необережність виключає притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Таким чином, ухиленням від виконання батьківських обов`язків не повинна вважатися будь-яка дія, а вважатиметься невиконання обов`язків, чітко передбачених законодавством, і лише тих, які стосуються забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання дітей.

Диспозиція даної норми закону є бланкетною, тобто відсилає до інших нормативно-правових актів, які передбачають конкретні обов`язки батьків або осіб, які їх замінюють щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітніх дітей.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Згідно з ст.150 СК України визначені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, зокрема, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; батьки зобов`язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї; забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини; забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Частиною 2 пункту 16 Постанови Пленуму Верховного Суду від 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» передбачено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Тобто, у протоколі про адміністративне правопорушення за вказаною статтею має бути вказано які саме нормативні акти порушено і якими конкретно діями особи. Відсутність чіткої вказівки на нормативний акт, який порушено та які саме дії вчинено (не вчинено), свідчить про неконкретність звинувачення особи і являється порушенням права на захист.

Як убачається з протоколу про адміністративне правопорушення, 23.10.2023 року о 20.30 гр. ОСОБА_3 в АДРЕСА_1 . ухилилась від виконання своїх батьківських обов`язків, передбачених ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинтва», ст. 150 СК України щодо виховання своїх н/л дітей 1) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 2) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 3) ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а саме залишила їх та пішла з дому, чим вчинила правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст.184 КУпАП.

На обґрунтування вчинення ОСОБА_3 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.184 КУпАП, матеріали справи містять: рапорт поліцейського від 23.10.2023, протокол прийняття заяви ОСОБА_4 про вчинене кримінальне правопорушення від 23.10.2023, висновок про результати розгляду матеріалу, зареєстрованого в ІП «Єдиний облік» ІТС «ІПНП № 6329, № 6343 від 23.10.2023; письмові пояснення ОСОБА_4 , де зазначила, що діти ОСОБА_3 знаходяться у неї вдома, та на її думку, ОСОБА_3 «погано дивиться за дітьми», письмові пояснення ОСОБА_1 , письмові пояснення ОСОБА_3 , копії свідоцтв про народження дітей, довідки КНП БМР ХО «БКБЛІЛ», згідно з якими ОСОБА_3 на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, копія рішення суду про розірвання шлюбу від 21.12.2023,

Судом першої інстанції було встановлено, що у відповідності до інформації, наданої Балаклійським ліцеєм № 2 Балаклійської міської ради Харківської області, неповнолітні ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_1 навчаються в цьому ліцеї. Батьки піклуються про дітей, цікавляться їхнім навчанням. Мати виходить на зв`язок з класним керівником частіше за батька. Батьківські збори батьки не відвідують. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до жовтня 2023 року постійно виходив на онлайн-заняття у присутності мами, оскільки має труднощі з навчанням через погане володіння українською мовою та серйозні вади зору. З листопада 2023 року батько заборонив матері спілкуватися з дітьми. Загалом проявів насильства щодо дітей збоку батьків помічено не було.

Згідно з характеристикою від 03.01.2024 ОСОБА_3 працює в ТОВ «РЕВАН» на посаді продавця продовольчих товарів з 08.02.2022 дотепер. За час роботи зарекомендувала себе з позитивного боку. До виконання посадових обов`язків ставиться відповідально, нарікань з боку керівництва не має, дисциплінарні стягнення до неї не застосовувались, доброзичлива, порядна, без шкідливих звичок.

Разом з тим, обставини, які описані у протоколі серії ВАВ № 553597 від 28.2023 року, не дозволяють зробити висновок «поза розумним сумнівом» про наявність в діях ОСОБА_3 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.184 КУпАП, оскільки в ньому не зазначено в яких саме діях ОСОБА_3 вбачається неналежне виконання батьківських обов'язків щодо її дітей, не конкретизовано, у який спосіб особа, що притягається до адміністративної відповідальності, ухилилася від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітньої дитини та яких саме обов`язків така особа не виконала, за яких саме обставин вона залишила дітей та на який час з огляду на те, що одному з них на той час було 14 років.

Так, в обґрунтування заперечень на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просила долучити до матеріалів справи копію постанови Балаклійського районного суду Харківської області від 10.11.2023 року, яка постановою Харківського апеляційного суду від 30.01.2024 року залишена без змін, та відповідно до якої ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 173-2 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 170 грн.

Судовим рішенням було встановлено, що протокол про адміністративне правопорушення серії ВАВ № 553583 від 03 листопада 2023 року було складено про те, що у другій половині дня, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 вчинив домашнє насильство психологічного та фізичного характеру відносно своєї колишньої дружини ОСОБА_3 , в ході якого ображав останню брутальною лайкою та наніс удар по обличчю, чим завдав ОСОБА_3 фізичного та психологічного болю

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що між ОСОБА_3 та її колишнім чоловіком і свекрухою тривалий час існує конфлікт на ґрунті виховання дітей, чоловік забороняє їй спілкуватися з ними, при цьому діти проживають з ним у його будинку. Отже залишення неповнолітніх дітей під нагляд бабусі за місцем їхнього постійного проживання жодним чином не свідчить про ухилення матері від виконання своїх батьківських обов`язків.

В розумінні ЄСПЛ справи про адміністративні правопорушення є кримінальним провадженням, тому до таких справ за аналогією можливо застосувати принципи кримінального процесу.

А відтак, у справах про адміністративні правопорушення, на які ЄСПЛ поширює кримінально правовий аспект, особа, щодо якої розглядається справа, та потерпілий додатково користуються гарантіями ст.6 Конвенції: право на оскарження судових рішень, право на допомогу перекладача, право на виклик та допит свідків, на розумний строк розгляду справи, негайне і достатнє інформування про характер і причини обвинувачення, право на юридичну допомогу, право на безоплатну допомогу захисника (за браком коштів), ін. Крім того, в таких справах діє презумпція невинуватості.

Поширення стандартів кримінального провадження на справи про адміністративні правопорушення, безсумнівно, зумовлює необхідність дотримання особливих вимог до процедури збирання, подання та оцінки доказів, а також до вмотивованості судових рішень, які у разі визнання особи винною повинні містити відповідні достатні мотиви, які дали змогу спростувати презумпцію невинуватості та призначити пропорційне вчиненому покарання.

У рішенні у справі «Олег Колесник проти України» ЄСПЛ вказав, що вимоги пункту 3 статті 6 Конвенції слід розглядати як конкретні аспекти права на справедливий судовий розгляд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції, і завдання суду полягає у тому, щоб з`ясувати, чи був увесь зазначений процес, включно зі способом, у який здійснювався збір доказів, «справедливим» у значенні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Виходячи зі змісту ст.7,245,279,280 КУпАП, провадження у справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Розгляд справи про адміністративне правопорушення здійснюється щодо правопорушника в межах протоколу про адміністративне правопорушення, який є єдиною підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності, окрім виключень, зазначених у ст.258 КУпАП.

Протокол про адміністративне правопорушення за своєю суттю є процесуальним документом, яким уповноважений орган засвідчує певне порушення, допущене особою, яке містить склад адміністративного правопорушення, передбаченого відповідними нормами КУпАП і який є підставою для подальшого провадження у справі. Зміст протоколу про адміністративне правопорушення повинен чітко відповідати приписам ст.256 КУпАП, особливо в частині викладення фабули правопорушення, яка, як зазначено вище фактично є обвинуваченням.

Апеляційним судом враховується, що відповідно до положень, викладених в рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Малофєєва проти Росії» ("Malofeyeva v. Russia", рішення від 30 травня 2013 року, заява № 36673/04) та «Карелін проти Росії» ("Karelin v. Russia" заява № 926/08, рішення від 20 вересня 2016 року), у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).

Також апеляційний суд, зазначає, що сам по собі протокол про адміністративне правопорушення без підтвердження іншими належними та допустимими доказами не є безумовним та беззаперечним доказом на доведення вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення. Особа може бути притягнута до адміністративної відповідальності лише за наявності в її діях складу адміністративного правопорушення, який має бути встановлений судом тільки після всебічної та повної оцінки всіх доказів по справі.

Будь-яких інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, матеріали справи не містять і в апеляційній скарзі не наведено.

Враховуючи викладене, вважаю обґрунтованим висновок судді першої інстанції про відсутність в діях ОСОБА_3 ухилення від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітніх дітей, таким чином відсутній й склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 184 КУпАП.

Відповідно до ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.

Судове рішення належним чином мотивоване і відповідає вимогам ст.283 КУпАП.

Порушень закону, які були б підставою для скасування постанови судді не встановлено.

Відповідно до п.1 ч.8 ст.294 КУпАП за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.294 КУпАП,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу законного представника неповнолітніх потерпілих ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_1 - ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову судді Балаклійського районного суду Харківської області від 11 січня 2024 року щодо ОСОБА_3 - залишити без змін.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Р.В. Гєрцик