ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 33/803/1440/24 Справа № 202/2631/24 Суддя у 1-й інстанції - Ігнатенко В. В. Суддя у 2-й інстанції - Піскун О. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2024 року м. Дніпро

Суддя Дніпровського апеляційного суду Піскун О. П., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника Карлаш Івана Анатолійовича в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності на постанову Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 квітня 2024 року стосовно

ОСОБА_1 , яка народилась, ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

у справі про адміністративне правопорушення, передбачене статтею 185 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП),

за участю:

захисника Карлаш І. А.

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскарженого судового рішення.

Постановою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 квітня 2024 року провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності закрито, у зв`язку з закінченням на момент розгляду справи строку притягнення до адміністративної відповідальності на підставі ст. 38 КУпАП.

Згідно з постановою суду першої інстанції, ОСОБА_1 , 27 січня 2024 року о 21 годині 20 хвилин за адресою: м. Дніпро, пр. П. Калнишевського. 53/20, перебуваючи з явними ознаками алкогольного сп`яніння - запах алкоголю з порожнини рота, нестійка хода, вчинила домашній конфлікт, внаслідок чого на неї було винесено ТЗП. Після, того як поліцейський пояснював їй наслідки порушення, ОСОБА_1 кинула скляний стакан в бік матері та сестри, та законні вимоги поліцейського припинити хуліганські дії ОСОБА_1 ігнорувала, тобто вчинила злісну непокору розпорядженню поліцейського. Так, своїми діями ОСОБА_1 вчинила адміністративне правопорушення, передбачене ст. 185 КУпАП.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальненні доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник просить постанову Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 квітня 2024 року скасувати та провадження у справі стосовно ОСОБА_1 закрити за відсутністю в її діях події та складу адміністративного правопорушення, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповноту судового розгляду.

Зазначає, що матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження об`єктивної сторони правопорушення, а саме того, що працівник поліції наполегливо, неодноразово висував законні вимоги, а остання відмовилась їх виконувати. Також не надано доказів на підтвердження того, що поліцейський знаходився при виконанні службових обов`язків. Згідно протоколу та рапорту поліцейського законні вимоги виражались у необхідності залишити місце проживання матері ОСОБА_1 , однак сторона захисту зауважує, що відповідно до вимог ст. 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), саме власникові майна належить право володіння, користування та розпорядження. Враховуючи викладене, саме власник майна має право вимагати, щоб сторонні особи покинули житло, і таким правом не наділений працівник поліції. Вимогу поліцейського вважає незаконною, оскільки посадові особи органів державної влади повинні діяти лише на підставі та в межах своїх повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами. Зауважує, що рапорт працівника поліції не може слугувати доказом винуватості особи у вчиненні адміністративного правопорушення.

Позиції учасників апеляційного процесу.

В судовому засіданні захисник підтримав апеляційну скаргу та з підстав, вкладених у скарзі просив її задовольнити. Вважав, за можливе проводити судовий розгляд без своєї підзахисної, яка повідомлена належним чином, зауважив, що позиція захисту з нею узгоджена.

Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності про місце, дату та час судового розгляду повідомлена належним чином, до суду апеляційної інстанції подала заяву про проведення розгляду без її участі.

Відповідно до ч. 6 ст. 294 КУпАП неявка в судове засідання особи, яка подала скаргу, інших осіб, які беруть участь у провадженні у справі про адміністративне правопорушення, не перешкоджає розгляду справи, крім випадків, коли є поважні причини неявки або в суду відсутня інформація про належне повідомлення цих осіб.

З огляду на вказану норму закону, враховуючи думки учасників процесу та заяву ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції вважає за можливе проводити судовий розгляд без її участі.

Мотиви апеляційного суду.

Перевіривши постанову суду першої інстанції та доводи захисника, які зводяться до порушення судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, апеляційний суд доходить наступних висновків.

Відповідно до вимог статей 245, 251, 252, 280 КУпАП, суд зобов`язаний повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, встановити чи було вчинене адміністративне правопорушення та чи винна особа у його вчиненні, дослідити наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку і в залежності від встановленого, прийняти законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення.

Апеляційний суд вважає, що вищезазначених вимог закону суд першої інстанції не дотримався в повній мірі, а викладений в постанові висновок про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП не відповідає фактичним обставинам справи, не ґрунтується на доказах, наявних в матеріалах справи та положеннях матеріального закону, з огляду на наступне.

Приймаючи рішення про доведення винуватості ОСОБА_1 суд першої інстанції обмежився лише вказівкою про те, що з дати вчинення інкримінованого правопорушення 27 січня 2024 року, закінчились строки накладання адміністративного стягнення, передбачені ст. 38 КУпАП.

З такими висновками суду першої інстанції апеляційний суд погодитись не може, оскільки судом першої інстанції не надано належної оцінки доказам, що містяться в матеріалах справи, а також письмовим поясненням свідків та самої ОСОБА_1 та не співставлено останні з диспозицією інкримінованої їй статті.

Окрім цього суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення з підстав закінчення строків, передбачених статтею 38 КУпАП, можливо лише за умови встановлення факту вчинення особою протиправної дії чи бездіяльності, що підпадають під визначені законом ознаки адміністративного правопорушення.

Так, з положень статті 38 КУпАП вбачається, що її застосування можливе лише у випадку наявності вини особи у вчиненні правопорушення, адже у разі відсутності вини особи в порушенні провадження у справі підлягає припиненню на підставі пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП через відсутність події і складу адміністративного правопорушення, відтак така обставина, як закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених КУпАП, не є реабілітуючою, тобто не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в порушенні закону.

Стаття 280 КУпАП встановлює обов`язок, при розгляді справи про адміністративне правопорушення, з`ясувати низку обставин, в тому числі чи винна особа в його вчиненні.

Водночас стаття 284 КУпАП не містить обмежень при винесенні постанови про закриття справи встановити вину особи.

Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серії ВАД №38087, 27 січня 2024 року, ОСОБА_1 , о 21 годині 20 хвилин за адресою м. Дніпро, пр. П. Калнишевського. 53/20, перебуваючи з явними ознаками алкогольного сп`яніння, вчинила домашній конфлікт внаслідок чого, на неї було винесено ТЗП і поліцейський пояснював наслідки його порушення після чого вона кинула стакан скляний в бік матері та сестри, на законні вимоги припинити свої хуліганські дії ОСОБА_1 ігнорувала, тобто вчинила злісну непокору законному розпорядженню поліцейського.

Диспозиція ст. 185 КУпАП, передбачає відповідальність за злісну непокору законному розпорядженню або вимозі поліцейського при виконанні ним службових обов`язків, а також вчинення таких же дій щодо члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону або військовослужбовця, у зв`язку з їх участю в охороні громадського порядку.

Злісною непокорою є відмова від виконання наполегливих, неодноразово повторюваних законних вимог чи розпоряджень поліцейського при виконанні ним службових обов`язків або відмова, виражена у зухвалій формі, що свідчить про явну зневагу до осіб, які охороняють громадський порядок.

Об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП, передбачає наявність обов`язкової законної вимоги чи розпорядження, зокрема, поліцейського.

Згідно рапорту, 27.01.2024 о 20 годині 13 хвилин надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що за адресою АДРЕСА_2 , сестра заявниці - ОСОБА_1 душила останню та виганяла її з власної квартири. Заявником за викликом була саме ОСОБА_1 . Крім того, у рапорті зазначено, що ОСОБА_1 на час приїзду співробітників поліції перебувала у збудженому стані та пояснила, що її матір ОСОБА_2 та сестра ОСОБА_3 хочуть нібито привласнити її квартиру. Зі змісту рапорту вбачається, що законна вимога поліцейських полягала саме у залишенні місця проживання матері ОСОБА_1 (а. с. 4).

Частиною 1 ст. 36 Закону України "Про Національну поліцію України" визначено, що поліцейський уповноважений вимагати від особи (осіб) залишити визначене місце на певний час або заборонити чи обмежити особам доступ до визначеної території або об`єктів, якщо це необхідно для забезпечення публічної безпеки і порядку, охорони життя і здоров`я людей, для забезпечення та фіксації слідів правопорушення.

Обставин, з якими ст. 36 вказаного Закону пов`язує вимогу поліцейського залишити певне місце, у даній справі не встановлено.

В своїх письмових поясненнях ОСОБА_1 зазначила, що в день події 27.01.2024 в неї виник конфлікт з приводу права користування, володіння квартири за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить на праві приватної власності її матері- ОСОБА_2 . Крім того, остання вказала, що того дня її сестра нанесла їй тілесні ушкодження та разом з матір`ю здійснювала психологічний тиск. Зауважила, що раніше проживала разом зі своїми дітьми у вказані квартирі та того, дня хотіла вирішити питання щодо офіційної прописки, однак сестра чинила їй опір.

Згідно даних висновку спеціаліста №275 від 29.01.2024, при огляді у ОСОБА_1 виявлені тілесні ушкодження у вигляді синців у вигляді синців на верхніх та нижніх кінцівках, піднігтьового крововиливу 2-ого пальця лівої стопи, що спричинені від дії тупого твердого предмета, можливо у термін який вказує обстежена. Також, експертом зазначено, що виявлені тілесні ушкодження за своїм характером відносяться до легких (а. с. 25-27).

Вказаним висновком, підтверджуються обставини, що мали місце 27.01.2024, а саме те, що в результаті конфліктної ситуації з приводу майнових прав на спірну квартиру ОСОБА_1 були нанесені тілесні ушкодження.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що письмові пояснення свідка ОСОБА_3 щодо подій 27.01.2024, у якості об`єктивного доказу не може прийняти до уваги, оскільки матеріалами справи підтверджено, що у ОСОБА_1 виникла конфліктна ситуація з приводу права власності на спірну квартиру, саме з ОСОБА_3 , через що остання як заінтересована особа, надала пояснення виходячи з суб`єктивної оцінки та міркувань.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. N 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК ) власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Правомочність володіння користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання. Розпоряджання означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.)

Згідно з нормою ст. 319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Провомочність власника може бути обмежена чи припинена або зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності.Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення рівноваги в суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права.

З огляду на встановлені фактичні обставини, та спірні правовідносини, законна вимога поліцейського була висунута на території приватної власності гр. ОСОБА_2 та полягала у залишенні її місці проживання донькою - ОСОБА_1 . Суд апеляційної інстанції, звертає увагу, що ОСОБА_1 , є близькою родичкою - донькою власника майна, яка протягом тривалого часу проживала за вказаною адресою та наявність разової конфліктної ситуації не виключає її право користування майном, окрім того матеріали справи не містять даних про те, що особа, яка притягається до адміністративної відповідальності у будь-який незаконний спосіб проникла до приміщення квартири, чи її дії на посягання життя і здоров`я осіб, у зв`язку з чим відсутні правові підстави вважати, що вимога поліцейського на приватній власності відповідала положенням ст. 36 ЗУ "Про Національну поліцію України".

За таких обставин суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що дії ОСОБА_1 не утворюють склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП.

У своєму рішенні по справі «Аллене де Рібемон проти Франції» від 10.02.1995 року ЄСПЛ зазначив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості значно ширше, ніж це передбачають: презумпція невинності обов`язкова не тільки для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших суспільних відносин.

Враховуючи вищевикладені обставини, приходжу до висновку про недоведеність матеріалами справи об`єктивної сторони інкримінованого ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП, а відтак і відсутність в її діянні складу даного адміністративного правопорушення, оскільки у відповідності до вимог ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Таким чином, вважаю необхідним постанову судді скасувати, а провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 185 КУпАП - закрити на підставі п. ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника Карлаш Івана Анатолійовича задовольнити.

Постанову Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 квітня 2024 року у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 185 КУпАП стосовно ОСОБА_1 , скасувати, провадження у справі закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.

Суддя О. П. Піскун