Номер провадження 3/754/2573/24
Справа №754/5498/24
ПОСТАНОВА

Іменем України

20 травня 2024 року суддя Деснянського районного суду м. Києва О.Б. Саламон, розглянувши матеріали, які надійшли з УПП в м. Києві, про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , р.н., громадянина України, який проживає по АДРЕСА_1 , -

за ч.5 ст. 126 КУпАП, -

В С Т А Н О В И В:

08 квітня 2024 року близько 15:28 год. по вул. Електротехнічній, 1 у м. Києві, ОСОБА_1 керував автомобілем «ГАЗ 33021» д.н.з НОМЕР_1 , не маючи права керування транспортним засобом. Правопорушення вчинено повторно протягом року (постанова БАД 440193 від 15.12.2023), відповідальність за яке передбачено ч.2 ст.126 КУпАП, чим порушив вимоги п.2.1а ПДР, за що відповідальність передбачена за ч. 5 ст. 126 КУпАП.

ОСОБА_1 в судовому засіданні заперечував наявність вини в його діях, оскільки у передбаченому законом порядку має права керування транспортним засобом. В ході перевірки документів інспектору були пред`явленні водійські права. Оглянувши документи, інспектор зробив висновок, що посвідчення водія не відповідає вимогам українського законодавства та не дійсне, у зв`язку з чим виніс постанову про накладення адміністративного стягнення за ч.2 ст.126 КУпАП України, а в подальшому складено протокл за ч. 5 ст. 126 КУпАП. З протоколом не погоджується, оскільки мав при собі національне посвідчення водія міжнародного зразка та мав право керувати транспортним засобом на підставі даного посвідчення.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши всі наявні докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Статтею 14 Закону України «Про дорожній рух» визначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Статтею 16 зазначеного Закону встановлені основні права та обов`язки водія транспортного засобу, якими, зокрема вказано, що водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Пунктом 1.3 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 зазначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.

Пунктом 2.1 ПДР України встановлено, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, реєстраційний документ на транспортний засіб, чинний страховий поліс (страховий сертифікат «Зелена картка») про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Згідно з п. 2.4 ПДР України на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1.

Статтею 9 КУпАП зазначено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

За приписами ч. 5 ст. 126 КУпАП, керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, яке вчинено повторно протягом року.

Об`єктивна сторона правопорушення полягає у керуванні транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії.

Відсутність посвідчення водія відповідної категорії у водія виключає його право на керування транспортним засобом. З цього слідує, що посвідчення водія може бути предметом перевірки при встановленні права особи на керування транспортним засобом.

Відповідно до ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.

Статтею ст. 251 КпАП України визначено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 268 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Згідно з постановою КМУ №340 від 08.05.1993 «Про затвердження Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами», п.30 даного положення визначає, що особи, які тимчасово перебувають на території України, мають право на керування транспортними засобами за наявності міжнародного посвідчення водія або посвідчення водія іноземної держави, що не відповідає вимогам Міжнародної конвенції про дорожній рух 1968 року, записи в якому виконані або продубльовані літерами латинського алфавіту, або у разі наявності посвідчення водія іноземної держави, що відповідає вимогам Міжнародної конвенції про дорожній рух 1968 року, записи в якому виконані або продубльовані літерами латинського алфавіту. Посвідченням водія іноземної держави вважається також посвідчення водія з розпізнавальним знаком "SU" (СРСР), видане в республіках колишнього Союзу РСР. Зазначені особи під час керування транспортними засобами можуть мати національне посвідчення водія, видане в установленому цим Положенням порядку. Особам, які тимчасово перебувають на території України, обмін їх посвідчень водія на національне посвідчення водія, а також видача їм національних посвідчень водія замість утраченого у зв`язку з крадіжкою, стихійним лихом, іншими непередбачуваними обставинами посвідчення водія іноземної держави не проводиться.

ОСОБА_1 до суду надано копію водійського посвідчення Республіки Грузія.

Віденська конвенціяф підписана орієнтовно 82 країнами. Серед них є Грузія. У зазначених країнах видаються посвідчення водія, які відповідають вимогам Конвенції про дорожній рух 1968 року. Тобто власники виданих у цих країнах посвідчень водія під час тимчасового перебування в Україні мають право їздити з національними посвідченнями водія цих країн без обовязкової наявності посвідчення водія міжнародного зразка.

Разом з тим, Республіка Грузія входить до переліку країн-підписантів Міжнародної конвенції про дорожній рух 1968 року, яка ратифікована Указом Президії ВР УРСР № 2614-VIII від 25.04.1974.

Таким чином, посвідчення водія, видане Республікою Грузія дає право особі керувати транспортним засобом на території України.

Іноземець, який перебуває в Україні тимчасово ( в тому числі з посвідкою) мають право на керування транспортними засобами за наявності:

- посвідчення водія іноземнорї держави за зразком Міжнародної конвенції про дорожній рух 1968 року (Віденської конвенції), записи в якому виконані або продубльовані літерами латинського алфавіту;

- міжнародного посвідчення водія та посвідчення водія іноземної держави, що не відповідає вимогам Віденської конвенції, записи в якому виконані або продубльовані літерами латинської абетки.

Відповідно до ст.280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Як вбачається з матеріалів справи та протоколу про адміністративне правопорушення, інспектором поліції не було наведено доказів, на яких ґрунтується висновок про скоєння адміністративного правопорушення.

Відповідно до ч.3 ст.62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях і всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У справі Barbera, Messeque and Jabardo v. Spain (скарга № 10590/83 від 6 грудня 1988 року) Європейський суд з прав людини, зазначив, що докази, покладені в основі висновку суду про винність обвинуваченого, мають відповідати як вимогам достатності, так і переконливості.

Обов`язок дотримання принципу презумпції невинуватості відноситься не тільки до судових органів, але й до інших державних установ, таких як поліція (справа Daktaras v. Lithuania, скарга № 42095/98).

Європейський суд з прав людини, що у своєму рішенні від 10 лютого 1995 р. у справі Аллене де Рібермон проти Франції підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.

Правова природа адміністративної відповідальності по своїй суті аналогічна кримінальній, оскільки також є публічною, пов`язана із застосування державного примусу, ініціюється органами, які наділені владними повноваження, а застосовувані санкції можуть бути доволі суттєвими для особи, включаючи позбавлення волі.

У справі Надточій проти України (скарга № 7460/03) Європейський суд з прав людини зазначив, що Уряд України визнав карний кримінально-правовий характер Кодексу про адміністративні правопорушення (п. 21 рішення).

Крім того, у рішенні від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010 Конституційний Суд України дійшов до висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні. (п. 4.1)

Керуючись ст.ст. 126, 283, 284, 294 КУпАП, суддя,-

П О С Т А Н О В И В:

Провадження по справі щодо ОСОБА_1 закрити за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя О.Б. Саламон