Справа № 685/1214/24
Провадження № 3/685/777/24
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2024 року селище Теофіполь

Суддя Теофіпольського районного суду Хмельницької області Турчин-Кукаріна І. В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в селищі Теофіполь матеріали, які надійшли від Сектору поліцейської діяльності № 1 Відділу поліції № 2 Хмельницького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ), громадянина України, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у селі Човгузів Теофіпольського району Хмельницької області, зареєстрований та проживає по АДРЕСА_1 ,

за ч. 1 ст. 164 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

В С Т А Н О В И Л А:

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАД № 236227, складеного 31.10.2024, 12.09.2024 ОСОБА_1 , не будучи суб`єктом господарювання та не маючи ліцензії на продаж пального, здійснив продаж 10 літрів бензину працівнику ДПС в Хмельницькій області, чим вчинив правопорушення, передбачене частиною 1 ст. 164 КУпАП.

Зазначений протокол про адміністративне правопорушення надійшов до Теофіпольського районного суду із такими матеріалами перевірки: довідкою, виданою ОСОБА_1 від 01.11.2024 про стан здоров`я, письмовими поясненнями ОСОБА_1 від 31.10.2024, копією паспорта громадянина України ОСОБА_1 , супровідним листом ГУ ДПС у Хмельницькій області, адресованим начальнику Теофіпольського районного відділу Національної поліції України в Хмельницькій області, копією акта (довідки) фактичної перевірки від 20.09.2024, копією письмових пояснень ОСОБА_1 від 12.09.2024, копією ліцензії на право зберігання пального ТОВ «Велл-Транс» з відмітками про поточні сплати за ліцензію, копією рапорта від 12.07.2024.

Судове засідання, призначене на 09:00 год 13.12.2024, було відкладено за клопотанням захисника ОСОБА_1 адвоката Ксьондзика Ю.Ю., на 18.11.2024.

У судове засідання 18.11.2024 ОСОБА_1 не з`явився, проте прибув його захисник адвокат Ксьондзик Ю.Ю., який подав клопотання про закриття провадження у справі.

У судовому засіданні оголошувалась перерва до 27.11.2024, проте 27.11.2024 судове засідання не відбулось у зв`язку з перебуванням судді у відрядженні, розгляд справи відкладено на 11:00 год 10.12.2024.

У судове засідання, призначене на 10.12.2024, учасники справи не прибули, про причини неявки суд не повідомили. Разом з тим, враховуючи, що відповідно до положень ст.. 268 КУпАП, присутність особи, щодо якої вирішується питання про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 164 КУпАП, не є обов`язковою, ОСОБА_1 реалізував своє право на захист з участю захисника, суддя вважає за можливе розглянути справу 10.12.2024 незалежно від явки учасників справи.

Заслухавши у судовому засіданні 18.11.2024 пояснення захисника ОСОБА_1 адвоката Ксьондзика Ю.Ю, дослідивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, суддя дійшла висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі.

Відповідно до ст. 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Статею 280 КУпАП визначено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а згідно з ч.2 ст. 62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Особа може бути притягнута до адміністративної відповідальності лише за умови доведеності її вини поза розумним сумнівом.

Докази, що викликають такі сумніви, суд має вмотивовано відхилити у своїй постанові. Зазначене узгоджується і з судовою практикою ЄСПЛ, згідно якої «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом» (п.43 рішення від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України», з відсиланням на п.282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини».

Згідно практики ЄСПЛ розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Стандарт доведення «поза розумним сумнівом» означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинене і правопорушник є винним у його вчиненні. При цьому, поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать «за» чи «проти» тієї або іншої версії подій.

Згідно зі ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що суд не вправі самостійно змінювати на шкоду особі фабулу, викладену у протоколі про адміністративне правопорушення, яка, по суті, становить виклад обвинувачення у вчиненні певного правопорушення, винуватість у скоєнні якого певною особою має доводитися в суді, а також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст.6 Конвенції.

Відповідно до ч.1 ст.9 цього Кодексу адміністративне правопорушення (проступок) це протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Підставою для притягнення особи до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення є наявність об`єктивних і суб`єктивних ознак, тобто об`єкта, об`єктивної сторони, суб`єкта та суб`єктивної сторони.

Відповідальність за ч.1 ст.164 КУпАП настає, зокрема, за провадження господарської діяльності без державної реєстрації як суб`єкта господарювання та без отримання ліцензії на провадження виду господарської ліцензії, що підлягає ліцензуванню відповідно до закону. Об`єктом цього правопорушення є суспільні відносини, що регулюються у сфері господарської діяльності. Об`єктивна сторона цього правопорушення полягає у здійсненні господарської діяльності без державної реєстрації як суб`єкта господарювання та/або без отримання ліцензії на провадження виду господарської ліцензії, що підлягає ліцензуванню відповідно до закону.

Норма ст.164 КУпАП має бланкетний характер, оскільки у наведеній диспозиції відсилає до закону, що регулює державну реєстрацію суб`єкта господарювання. Разом з тим, у протоколі про адміністративне правопорушення вказівка на такий закон відсутня, а також не зазначено час вчинення адміністративного правопорушення, в якому звинувачено особу.

При цьому, суд на підставі матеріалів справи про адміністративні правопорушення повинен перевірити, чи мало місце здійснення особою, щодо якої вирішується питання про притягнення до адміністративної відповідальності, саме господарської діяльності.

Відповідно до п. 2, п. 3, п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про відповідальність за окремі злочини у сфері господарської діяльності» № 3 від 25.04.2003, суди під час розгляду справ про господарські злочини повинні ретельно з`ясовувати, в якому значенні у відповідних статтях КК України вжиті терміни «господарська діяльність» і «підприємницька діяльність» та похідні від них - «суб`єкт господарської діяльності» і «суб`єкт підприємницької діяльності», «громадянин», «громадянин-підприємець» і «засновник», «власник» чи «службова особа» суб`єкта господарської або підприємницької діяльності тощо, оскільки від правильного розуміння значення цих термінів у конкретних статтях КК України залежить вирішення питання щодо наявності чи відсутності ознак складу злочину. При цьому треба мати на увазі, що господарська діяльність - це діяльність фізичних і юридичних осіб, пов`язана з виробництвом чи реалізацією продукції (товарів), виконанням робіт чи наданням послуг з метою одержання прибутку (комерційна господарська діяльність) або без такої мети (некомерційна господарська діяльність). Підприємницька діяльність є одним із видів господарської діяльності, обов`язкові ознаки якої - безпосередність, систематичність її здійснення з метою отримання прибутку.

Здійснення фізичною особою, не зареєстрованою як суб`єкт підприємництва, чи зареєстрованими юридичними особами та суб`єктами підприємництва - фізичними особами діяльності, що містить ознаки підприємницької та яка підлягає ліцензуванню, або здійснення без ліцензії видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню, за умови, що отриманий доход не становить великого розміру, складу злочину, передбаченого ст. 202 КК України, не утворює, а є адміністративним правопорушенням, передбаченим відповідно ст. 164 чи статтями 160, 160-2, 164-3, 177-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Під здійсненням особою, не зареєстрованою як суб`єкт підприємництва, будь-якого виду підприємницької діяльності з числа тих, що підлягають ліцензуванню, слід розуміти діяльність фізичної особи, пов`язану із виробництвом чи реалізацією продукції, виконанням робіт, наданням послуг з метою отримання прибутку, яка містить ознаки підприємницької, тобто провадиться зазначеною особою безпосередньо самостійно, систематично (не менше ніж три рази протягом одного календарного року) і на власний ризик.

Відповідно до положень ст. 3 ГК України, під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).

За визначенням у ст. 42 ГК України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Як визначено ст. 43 ГК України, підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом. Особливості здійснення окремих видів підприємництва встановлюються законодавчими актами. Перелік видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню, а також перелік видів діяльності, підприємництво в яких забороняється, встановлюються виключно законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності», видача ліцензії надання суб`єкту господарювання права на провадження виду господарської діяльності або частини виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню, шляхом прийняття органом ліцензування рішення про видачу ліцензії, про що робиться запис у ліцензійному реєстрі.

З огляду на зазначене, під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, відповідальність, за яке передбачена частиною першою статті 164 КУпАП, з`ясуванню підлягають, зокрема, як факти саме провадження господарської діяльності (надання послуг, виконання робіт, виготовлення чи реалізації продукції) особою без державної реєстрації як суб`єкта господарювання чи подання повідомлення про початок здійснення господарської діяльності, так і факти провадження господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню відповідно до закону, без отримання такої ліцензії або в період зупинення її дії з урахуванням при цьому критеріїв систематичності такої діяльності (три і більше разів протягом календарного року), її самостійності та ініціативності, наявності в особи господарської компетенції щодо такої діяльності.

За приписами ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Висновки про наявність чи відсутність в діях особи адміністративного правопорушення мають бути зроблені на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин та доказів.

Як вбачається з матеріалів справи, суду не надано будь-яких доказів, передбачених ст.251 КУпАП, які б свідчили про те, що ОСОБА_1 здійснює діяльність, властиву суб`єкту господарювання (господарську діяльність), у тому числі систематично та на постійній основі, а окрім цього, повинен був для її здійснення отримати відповідну ліцензію, що виключає в діях останнього склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КУпАП.

При вирішенні питання про наявність або відсутність складу адміністративного правопорушення, визначеного ст. 164 КУпАП, суддя враховує, що поняття «дія» та поняття «діяльність» є відмінними, поняття «діяльність» передбачає активну цілеспрямовану свідому й вольову об`єктивовану поведінку, яка має неодноразовий характер, є сталою протягом певного періоду часу або ж систематично повторювалась.

Враховуючи, що за приписами ст. 3 ГК України, господарська діяльність може здійснюватись як на платній основі, так і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність), сам по собі факт наявності або відсутності розрахунку за пальне значення для доказування наявності в діях особи складу правопорушення при відсутності доказів провадження особою господарської діяльності, що передбачає її систематичність, не має. Відтак, у результаті системного тлумачення поняття «господарська діяльність» суддя приходить до висновку, що факт, зазначений у матеріалах справи про адміністративне правопорушення, не підпадає під визначення «господарська діяльність» ні за об`єктивними, ні за суб`єктивними ознаками.

Варто зауважити при цьому, що у акті фактичної перевірки від 20.09.2024, долученому до протоколу про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 значиться як оператор АЗС, що суперечить самій суті звинувачення ОСОБА_1 у здійсненні саме ним господарської діяльності, без державної реєстрації та без отримання ліцензії.

Визначене ст. 164 КУпАП правопорушення з необережності вчинити неможливо, оскільки елементом суб`єктивної сторони складу відповідного адміністративного правопорушення є вина саме у формі умислу. Проте у матеріалах справи відсутні докази наявності у ОСОБА_1 умислу як на провадження господарської діяльності без відповідної державної реєстрації, так і на провадження певного виду господарської діяльності, який підлягає ліцензуванню, без відповідної ліцензії.

Статтею 62 Конституції України закріплений принцип презумпції невинуватості, який передбачає, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість, а також, що всі сумніви стосовно доведеності вини особи, мають тлумачитись на її користь.

При цьому, суд не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення. Адже діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

ЄСПЛ притримується у своїх рішеннях позиції того, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпції факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598 / 03 від 21 липня 2011 року), тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Irelandv. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25).

За таких обставин, суд приходить до висновку, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, в якому його звинувачено, належними та допустимими доказами не доведена, а обставини, зазначені у протоколі, не знайшли свого підтвердження та не спростували презумпцію невинуватості особи «поза розумним сумнівом».

Відповідно до п.1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочате, а розпочате підлягає закриттю за відсутності у діях особи складу адміністративного правопорушення.

Відтак, клопотання захисника про закриття провадження у справі підлягає задоволенню, провадження у справі підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КУпАП.

Враховуючи наведене, керуючись статтями 27, 156, 164, 221, 245-252, 276-279, 283-285 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

П О С Т А Н О В И Л А:

Клопотання захисника ОСОБА_1 адвоката Ксьондзика Ю.Ю. задовольнити.

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ), до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку її оскарження.

Постанова може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, або прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 КУпАП до Хмельницького апеляційного суду через Теофіпольський районний суд Хмельницької області протягом десяти днів з дня її винесення.

У разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу.

Суддя Ірина ТУРЧИН-КУКАРІНА