Справа № 464/1567/22 Головуючий у 1 інстанції: Тімченко О.В.
Провадження № 33/811/390/24 Доповідач в 2-й інстанції: Галапац І. І.
ПОСТАНОВА

13 березня 2024 року Львівський апеляційний суд в складі:

судді Галапаца І.І.,

розглянувши клопотання захисника правопорушника ОСОБА_1 адвоката Жмуцького Миколи Володимировича про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови судді Сихівського районного суду м.Львова від 20 травня 2022 року,

в с т а н о в и в:

цією постановою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17000,00 гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

Стягнуто із ОСОБА_1 496,20 грн судового збору на користь держави.

На згадану постанову 06 березня 2024 року захисник правопорушника ОСОБА_1 адвокат Жмуцький М.В. подав апеляційну скаргу із клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження такої, яка поступила на адресу Львівського апеляційного суду 12 березня 2024 року, мотивуючи тим, що розгляд справи в суді першої інстанції відбувся без участі ОСОБА_1 , договір про надання правничої допомоги між адвокатом та правопорушником укладено 23 лютого 2024 року і саме з цієї дати виникла можливість отримати доступ до матеріалів справи.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в клопотанні доводи, апеляційний суд вважає, що у поновленні строку на апеляційне оскарження слід відмовити, а апеляційну скаргу повернути адвокату Жмуцькому М.В., з таких підстав.

Відповідно до ч.2 ст. 294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

З аналізу норми вказаної статті вбачається, що обчислення строку апеляційного оскарження постанови судді закон пов`язує з днем прийняття оскаржуваної постанови.

Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини, вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Олександр Шевченко проти України» (974 256) (Aleksandr Shevchenko v. Ukraine), заява № 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року, та «Трух проти України» (Trukh v. Ukraine) (ухвала), заява № 50966/99, від 14 жовтня 2003 року).

У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності), коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

На думку апеляційного суду, особи, які беруть участь у справі про адміністративне правопорушення, розпоряджаються своїми правами на власний розсуд, однак користуватися ними повинні сумлінно в межах процесуального закону відповідно до їх призначення і тією мірою і в тих формах, які необхідні для досягнення мети провадження.

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржувана постанова судді Сихівського районного суду м.Львова прийнята у судовому засіданні 20 травня 2022 року без участі правопорушника ОСОБА_1 , який був обізнаний про складання щодо нього протоколу про адміністративне правопорушення та про розгляд справи у Сихівському районному суді м.Львова, про що свідчить його підпис у такому, проте, правопорушник не вживав заходів для явки до суду.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу, сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Отже, сукупність вищевказаних обставин свідчить про те, що правопорушник ОСОБА_1 мав можливість повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення.

Натомість з апеляційною скаргою захисник правопорушника ОСОБА_1 адвокат Жмуцький М.В. звернувся лише 06 березня 2024 року, тобто зі значним пропуском строку на апеляційне оскарження, а саме, через більш ніж півтора року.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Устименко проти України» Суд вказав, що необґрунтоване поновлення строку оскарження остаточного рішення по справі зі спливом значного періоду часу без обґрунтованих підстав порушує принцип правової визначеності, і як наслідок тягне порушення ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Відтак, апеляційний суд вважає, що причини пропуску строку апеляційного оскарження постанови судді місцевого суду не є поважними, а тому приходить до висновку, що адвокату Жмуцькому М.В. слід відмовити в поновленні такого строку, з поверненням апеляційної скарги.

Керуючись ст. 294 КУпАП України, суд,

п о с т а н о в и в:

відмовити захиснику правопорушника ОСОБА_1 адвокату Жмуцькому Миколі Володимировичу у поновленні строку на апеляційне оскарження постанови судді Сихівського районного суду м.Львова від 20 травня 2022 року.

Апеляційну скаргу повернути апелянту.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Галапац І.І.