Справа № 366/1423/24
Провадження №3/366/1160/24
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.05.2024 смт. Іванків

Суддя Іванківського районного суду Київської області Слободян Н.П.,

за участю особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 ,

розглянувши справу про адміністративне правопорушення, яка надійшла від відділення поліції №1 (смт. Іванків) Вишгородського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області, про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українки, громадянки України, ФОП (згідно з даними протоколу про адміністративне правопорушення), яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП,

ВСТАНОВИЛА:

10.05.2024 справа надійшла до суду.

Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серії ВАД № 202928 від 03.05.2024, суть інкримінованого правопорушення зазначена таким чином:

В період з 20.03.2024 по 02.05.2024 в смт. Іванків по вул. Запрудська, 38, ОСОБА_1 ухилялась від виконання передбачених законодавством ст. 150 Сімейного кодексу обов?язків щодо забезпечення належного виховання неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , внаслідок чого ОСОБА_2 скоював протиправні дії (шахрайство) відносно невідомих громадян через мережу Інтернет «Фейсбук» випрошуючи грошові кошти, якими розпорядився на власний розсуд, чим вчинила адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст.184 КУпАП.

У судовому засіданні ОСОБА_1 не заперечувала проти обставин, які зазначені у протоколі про адміністративне правопорушення.

Розглянувши справу про адміністративне правопорушення, суддя приходить до наступного.

Як зазначено у ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. При цьому, провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законів.

Згідно ст. 245 КУпАП завданням провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян в дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до ст. 280 КУпАП при розгляді справи про адміністративне правопорушення має бути з`ясовано, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення у справі.

За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до ст.32 Конвенції про захист прав і основних свобод людини питання тлумачення і застосування Конвенції належить до виключної компетенції Європейського суду, який діє відповідно до Конвенції, тобто рішення Європейського суду є невід`ємною частиною Конвенції як практика її застосування і тлумачення.

Так, ч.1 ст.6 Конвенції передбачає, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

У рішення ЄСПЛ від 30.05.2013 року (заява №36673/04) зазначено, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом). Виходячи з практики застосування Європейським судом Конвенції, у випадку, якщо передбачені санкції є достатньо суворими, то судовий розгляд має відповідати принципу справедливості відповідно до статті 6 Конвенції.

Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише при наявності в її діях складу адміністративного правопорушення, обов`язковими елементами якого є: об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт, суб`єктивна сторона (вина). Відсутність хоча б одного із перелічених елементів виключає склад правопорушення взагалі, а порушена справа підлягає закриттю.

При цьому, в процесі доказування вини, доцільно керуватись принципом «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у п. 43 рішення Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) від 14.02.2008 р. у справі «Кобець проти України» (з відсиланням на первісне визначення цього принципу у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey), п. 282.

Отже, доказування має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 20.12.2023 у справі № 454/247/23, суд не може визнати особу винною в діяннях, в яких вона не обвинувачувалась, оскільки це є порушенням вимог процесуального закону.

Більше того, визнання особою винуватою в діяннях, яке їй не інкримінувалося є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, тобто порушенням права особи на справедливий судовий розгляд, оскільки такими діями суд перебирає на себе функції обвинувачення.

ОСОБА_1 інкримінується вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП, відповідальність за яке настає у разі ухилення батьків або осіб, які їх замінюють, від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітніх дітей.

В обґрунтування висуненого звинувачення, до протоколу про адміністративне правопорушення долучено такі докази:

Рапорт оперативного чергового ВП № 1 (смт. Іванків) Вишгородського РУП ГУНП в Київській області від 02.05.2024, про отримання ним повідомлення на лінію «102» Національної поліції від ОСОБА_3 про те, що деякі учні 1-ї школи займаються шахрайськими діями. Особи від 14 до 17 років відправляють невідомим людям оголені фото, після чого просять кошти за продовження надсилання таких фото та отримують їх через мережу Інтернет.

Письмові пояснення свідка ОСОБА_4 від 02.05.2024, відповідно до яких свідок, 02.05.2024, під час спілкування зі своїми знайомими ОСОБА_5 та ОСОБА_6 дізнався, що наглядно знайомі хлопці ( ОСОБА_7 , 14 років) та Денис (16 років) пропонували їм заробіток по телефону, а саме вчиняти шахрайські дії, проте, дівчата таких дій не вчиняли.

Письмові пояснення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які є аналогічними за змістом та які зводяться до того, що 02.05.2024 під час спілкування зі своїми знайомими ОСОБА_8 (приблизно 14 років ) та ОСОБА_9 (приблизно 16 років) пропонували їм заробіток шляхом здійснення телефонних дзвінків та вчинення шахрайських дій, однак, свідки на таке не погодились.

Письмові пояснення ОСОБА_10 від 02.05.2024, згідно з якими 18.03.2024 ОСОБА_10 вирішив отримувати грошові кошти шахрайським шляхом через мережу Інтернет. Зокрема, в згаданій мережі він просив невідомих людей надавати йому грошові кошти для власних потреб. Згодом, про такий заробіток він сказав своєму товаришу ОСОБА_11 , після чого вони спільно почали вчиняти такі дії. 02.05.2024 ОСОБА_10 разом з ОСОБА_8 попросили ОСОБА_5 та ОСОБА_6 допомагати їм просити грошові кошти в невідомих людей, на що вони відмовились. Ніяких інтимних фотографій вони не просили дівчат відправляти невідомим громадянам для заробітку коштів.

Письмові пояснення ОСОБА_2 від 02.05.2024, які зводяться до того, що його товариш ОСОБА_12 (17 років) запропонував у березні 2024 заробити кошти шляхом обману невідомих осіб в мережі Інтернет, а саме просити в останніх кошти для власних потреб. Він погодився на цю пропозицію, та 20.03.2024 і 27.04.2024 обманув невідомих людей, внаслідок чого отримав кошти в сумі 500 та 250 грн., які витратив на власні потреби. 02.05.2024 він з ОСОБА_13 під час розмови вирішив скористатись допомогою знайомих ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , щоб вони телефонували незнайомцям та просили в них кошти, однак, дівчата на це не погодились. При цьому, їх ніхто не просив відправляти комусь інтимні фото.

Свідоцтво про народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до якого ОСОБА_1 є його матір`ю.

З огляду на дослідженні докази та з урахуванням висунутого звинувачення у вчиненні правопорушення, суддя приходить до таких висновків.

ОСОБА_1 інкримінується те, що внаслідок невиконання нею батьківських обов`язків, її син займався шахрайськими діями.

Суддею встановлено, що станом на час вчинення інкримінованого правопорушення, ОСОБА_2 було повних 14 років.

Шахрайством в розумінні ст. 190 КК України є заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою (шахрайство).

Відповідно до ч.1 ст. 22 КК України кримінальній відповідальності підлягають особи, яким до вчинення кримінального правопорушення виповнилося шістнадцять років.

Розмежування між кримінальною та адміністративною відповідальністю за вчинення шахрайства, з урахуванням наслідків, визначено ст. 51 КУпАП.

Відповідальність за ст. 51 КУпАП настає у разі дрібного викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати.

При цьому, відповідно о ч. 3 ст. 51 КУпАП викрадення чужого майна вважається дрібним, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,2 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Отже, кримінальна відповідальність за вчинення шахрайства у розумінні цієї статті КУпАП та ст. 190 КК України настає у разі, якщо вартість такого майна перевищує 0,2 н.м.д.г.

Як слідує з протоколу про адміністративне правопорушення та доданих до нього доказів, дії, кваліфіковані посадовою особою, яка склала протокол про адміністративне правопорушення, як шахрайство, мали місце в березні 2024, тому, суму розмежування між кримінальною та адміністративною відповідальністю слід розраховувати у відповідності до н.м.д.г. у 2024 році, який становить 1514 грн.

Відповідно, за вчинення шахрайства, яке передбачає кримінальну відповідальність (ст. 190 КК України), настає відповідальність, якщо вартість майна (сума коштів) потерпілих становить більше 302, 80 грн.

У разі заволодіння шахрайськими діями меншої від зазначеної вище вартості майна (коштів), відповідальність настає за ч. 1 ст. 51 КУпАП.

З письмових пояснень ОСОБА_2 вбачається, що він отримав від невідомих громадян через мережу Інтернет грошові кошти в сумі 500 та 250 грн.

Таким чином, одна сума є такою, за яку у разі вчинення шахрайських дій передбачена кримінальна відповідальність (500 грн.), а за іншу адміністративна (250 грн.)

У протоколі про адміністративне правопорушення критерії такого розмежування (суми коштів) не зазначено.

Разом з цим, шахрайством є заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою (шахрайство).

З письмових пояснень ОСОБА_2 та ОСОБА_10 вбачається, що вони лише просили у невідомих громадян грошові кошти, а не вчиняли дії, спрямовані на обман таких громадян з метою отримання грошових коштів, тому, такі дії не можна вважати шахрайськими.

Доказів, які б спростовували такий висновок матеріали справи не містять.

З огляду на викладену фабулу протоколу про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 інкримінувалось фактично те, що вона через невиконання покладених на неї обов`язків призвела до того, що її неповнолітній син займався шахрайськими діями.

По-перше, такий факт спростовано в ході розгляду справи, тому, в контексті висунутого їй звинувачення, вона не може бути притягнута до адміністративної відповідальності за ст. 184 КУпАП.

По-друге, з огляду на встановлені обставини справи, викладена фабула правопорушення підпадає під ознаки правопорушення за ч. 3 та 4 ст. 184 КУпАП.

Відповідальність за ч. 3 ст. 184 КУпАП настає у разі вчинення неповнолітніми віком від чотирнадцяти до шістнадцяти років правопорушення, відповідальність за яке передбачено цим Кодексом, крім порушень, передбачених частинами третьою або четвертою статті 173-4 цього Кодексу

Відповідальність за ч. 4 ст. 184 КУпАП настає у разі вчинення неповнолітніми діянь, що містять ознаки кримінального правопорушення, відповідальність за які передбачена Кримінальним кодексом України, якщо вони не досягли віку, з якого настає кримінальна відповідальність.

Тому, навіть незважаючи на відсутність в діях неповнолітнього ОСОБА_2 ознак шахрайства (як в розумінні ст. 51 КУпАП, так і ст. 190 КК України), правопорушення кваліфіковане невірно.

При цьому, з огляду на встановлені фактичні обставини справи та формулювання висунутого звинувачення, суть правопорушення в частині того, яким це саме було шахрайство з боку неповнолітнього ОСОБА_2 (кримінальним чи адміністративним) не є розкритою.

Відповідно до положень ст.ст. 254, 255 та 256 КУпАП, протокол про адміністративне правопорушення є офіційним документом, який відповідним чином повинен бути оформлений уповноваженою особою про вчинення діяння (діянь), яке (які) містить ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого КУпАП та є найважливішим джерелом доказів у справах про адміністративні правопорушення.

Тому, в межах зазначених у протоколі про адміністративне правопорушення обставин, інкримінованого особі адміністративного правопорушення, і повинен провадитися їх, у тому числі, і судовий розгляд.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, прізвище викривача (за його письмовою згодою), якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.

Положення ст. 256 КУпАП є імперативними в частині зазначення відомостей у протоколі про адміністративне правопорушення та підлягають виконанню всіма без виключення посадовими особами, які уповноваженні на складання протоколів про адміністративне правопорушення, що визначені у ст. 255 КУпАП.

Аналіз наведених норм права у своїй сукупності дає підстави стверджувати, що при складанні протоколу про адміністративне правопорушення, пов`язане з невиконанням батьками своїх обов`язків, суть адміністративного правопорушення повинна бути відображена належним чином, тобто повинно не лише описуватись діяння у тій чи іншій формі, а повинна відображатись конкретизація таких діянь (які саме неповнолітня дитина вчинила діяння, які стали підставою для складання на батьків відповідного протоколу та під ознаки якого закону (кримінального, адміністративного чи іншого) підпадають такі діяння, у чому саме полягає невиконання батьками обов`язку щодо неналежного виконання своїх обов`язків.

В іншому випадку, саме лише зазначення основних ознак правопорушення без конкретизації дій правопорушника не є таким, що розкриває суть адміністративного правопорушення, відповідно, вимоги до протоколу про адміністративне правопорушення є недотриманими.

Така не конкретизація призводить до того, що уповноважена посадова особа, яка складає протокол про адміністративне правопорушення перекладає на суд функцію сторони обвинувачення: суд, розглядаючи справу, на переконання посадової особи, яка склала протоколу про адміністративне правопорушення, повинен сам відшукати та встановити конкретизацію дій правопорушника та визнати їх доведеними, що суперечить положенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та є недопустимим.

Крім цього, не конкретизація вчиненого правопорушення є порушенням права особи на захист: особа позбавлена можливості здійснити підготовку своєї чіткої позиції захисту при розгляді справи, оскільки не розуміє, у чому саме вона звинувачується, тобто в чому саме полягає вчинення інкримінованого їй правопорушення у тій чи іншій формі.

Враховуючи викладене, а також те, що суддя позбавлена можливості вносити зміни до протоколу про адміністративне правопорушення та визнавати особу винною у тому, у чому вона не звинувачувалась, оскільки це є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, тим більше, що зміна кваліфікації у цьому випадку поставить ОСОБА_1 в гірше, порівняно з висунутим звинуваченням становище з огляду на санкції правопорушення за ч.ч. 1, 3 та 4 ст. 184 КУпАП, суддя приходить до висновку про недоведеність висунутого звинувачення, що є наслідком закриття провадження у справі.

Відсутність заперечень з боку ОСОБА_1 до відображених у протоколі про адміністративне правопорушення відомостей розцінюється як визнання нею провини в інкримінованому їй правопорушенні.

Однак, сам факт визнання особою вини у вчиненні адміністративного правопорушення не може бути достатнім доказом правомірності рішення суб`єкта владних повноважень і не звільняє останнього від доведення його правомірності.

З`ясування обставин, за яких вчинено адміністративне правопорушення, яке особі поставлено за провину, буде неповним і поверховим, якщо не дослідити його в усіх тих аспектах, про які зазначено вище (Правова позиція ВСУ від 15.05.2019 у справі № 537/2088/17).

Згідно з ч. 2 ст. 251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

За ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Згідно зі ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

З огляду на встановлені обставини, суддя приходить до висновку, що в діях ОСОБА_1 відсутня подія і склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП, а тому, провадження у справі підлягає закриттю.

Питання щодо судового збору суддя вирішує у відповідності до ст. 40-1 КУпАП, за якою судовий збір у провадженні по справі про адміністративне правопорушення сплачується особою, на яку накладено адміністративне стягнення.

Оскільки в цьому випадку провадження у справі підлягає закриттю, відповідно судовий збір слід віднести на рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 7, 40-1, 184, 245, 247, 251, 252, 280, 283-285 КУпАП, суддя

ПОСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 визнати невинуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП, та на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, закрити провадження у справі, у зв`язку з відсутністю події і складу зазначеного адміністративного правопорушення.

Постанова судді у справах про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, за винятком постанов про застосування стягнення, передбаченого статтею 32 цього Кодексу, а також постанов, прийнятих за результатами розгляду справ про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 185-3 цього Кодексу.

Постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду через Іванківський районний суд Київської області.

Суддя Н.П. Слободян