Доповідач: Подолюк В. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2024 року місто Луцьк

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Волинського апеляційного суду Подолюк В.А., за участю ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 на постанову судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 серпня 2024 року,

ВСТАНОВИВ:

Вказаною постановою судді ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючу за адресою: АДРЕСА_2 , з вищою освітою, працюючу на посаді головного спеціаліста відділу державного ринкового нагляду Департаменту державного нагляду (контролю) за безпекою на наземному транспорті Державної служби України з безпеки на транспорті, визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.185 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 10 (десяти) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що відповідно становить 170 (сто сімдесят) грн.

Також з ОСОБА_1 в дохід держави стягнуто 605 (шістсот п`ять) грн. 60 коп. судового збору.

Так, ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за те, що вона 18 травня 2024 року о 21:20 год. в м.Луцьку на вул.Рівненській, 25-Г, вчинила злісну непокору законній вимозі працівника поліції ОСОБА_2 при виконанні нею службових обов`язків, а саме відмовилася у категоричній формі надавати документи, що посвідчують її особу, неадекватно та агресивно поводила себе по відношенню до поліцейських. Такі її дії кваліфіковано за ст.185 КУпАП.

Не погоджуючись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим через неповне з`ясування усіх фактичних обставин справи, не дослідження і не надання належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам.

Зазначає, що місцевий суд невірно зазначив у своєму рішенні про те, що вона визнала факт порушення ПДР, тобто перетин проїзної частини поза межами пішохідного переходу та відповідно вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.127 КУпАП. Вона оскаржила постанову поліцейського, складену за ч.1 ст.127 КУпАП, яка рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15.07.2024 була скасована за відсутністю в її діях складу цього адміністративного правопорушення. Тому вважає, що оскільки у працівників поліції не було доказів про вчинення нею адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.127 КУпАП, то у працівників поліції були відсутні підстави для застосування щодо її грубої фізичної сили та спецзасобів (кайданки) з подальшим складенням протоколів.

Також вказує, що судом першої інстанції не враховані доводи, які викладені нею у письмових поясненнях від 22.07.2024 та докази долучені до матеріалів справи щодо повноважень особи, яка складала протокол про адміністративне затримання серії АЗ №189749 від 18.05.2024 та протокол про адміністративне правопорушення серії ВАВ №210266 від 18.05.2024, оскільки працівники поліції на місці події не представились і пред`явили їй своїх службових посвідчень, а відразу ж почали у неї вимагати назвати свої анкетні дані, а також пред`явити документ за допомогою якого її можна ідентифікувати, як особу, чим порушили ст.18 Закону України «Про Національну поліцію». Не представились вони і на її прохання, а лише назвали свої прізвища, посади і спеціальні звання. Тому вона вважає, що посилання суду першої інстанції на дотримання працівниками поліції вимог Закону України «Про Національну поліцію», тобто, що вони діяли у законний спосіб, є повністю неправильним.

Окрім того, місцевий суд в якості свідка допитав поліцейську ОСОБА_2 , однак на її переконання, поліцейський не може бути свідком, оскільки в даному випадку фактично є зацікавленою особою. При цьому, суд не надав їй можливості під час судового розгляду справи повноцінно ставити питання цьому свідку для з`ясування усіх обставин справи.

Зазначає і про те, що поліцейська у складений щодо неї протокол про адміністративне правопорушення внесла неправдиву інформацію щодо місця роботи, а саме ніби вона відмовилась надати інформацію, хоча вона таку повідомляла.

Також суд не перевірив її доводів щодо порушення працівниками поліції вимог законодавства в частині не повідомлення її про здійснення відеофіксації їх спілкування за допомогою спеціальних технічних засобів відеозапису, а також щодо безперервності відеозапису. Так, працівниками поліції не було надано цілісний відеозапис, а лише заздалегідь змонтоване відео, що може свідчити про вирізання фактів її правомірних дій та неправомірних дій працівників поліції. Також відеозапис не підтверджений (засвідчений) накладенням електронного цифрового підпису. У зв`язку з цим вважає, що відеозапис, який міститься в матеріалах справи не може слугувати доказом її винуватості у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.185 КУпАП.

Не перевірено також було правомірності приєднання до протоколу про адміністративне правопорушення ВАВ №210266 від 18.05.2024 рапорту поліцейського, протоколу про адміністративне затримання та копії постанови про накладення адміністративного стягнення за ч.1 ст.127 КУпАП, які на її думку є неналежними та недопустимими доказами у справі в розумінні ст.251 КУпАП.

Крім того, апелянт переконана, що складений щодо неї протокол про адміністративне правопорушення за ст.185 КУпАП є таким, що не відповідає положенням ст.256 КУпАП, тому і не може бути належним та допустимим доказом у справі, оскільки до нього внесено завідомо неправдиві відомості й інформацію.

Не перевірив суд також її доводів про правомірність застосування щодо неї спеціальних засобів (кайданки) та її затримання, оскільки вона вважає, що підстав для їх застосування та затримання у працівників поліції не було.

До апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшли доповнення до апеляційної скарги у формі додаткових пояснень, де вона зазначає про те, що поліцейською до протоколу про адміністративне правопорушення ВАВ №210266 від 18.05.2024 внесено неправдиві відомості щодо місця вчинення правопорушення та фабули самого правопорушення, яка не відповідає фактичним обставинам справи, а тому цей протокол є таким, що прийнятий з порушенням норм законодавства, що на її думку, свідчить про упередженість посадової особи при складенні адміністративних матеріалів. Будь-яких доказів агресивної та зухвалої поведінки з її сторони щодо працівників поліції, які б могли свідчити про наявність в її діях складу правопорушення, передбаченого ст.185 КУпАП, працівниками поліції не надано. При цьому, суд не має права самостійно редагувати фабулу правопорушення, а також відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист та рівність принципу сторін процесу. Окрім того зазначає, що неправомірними діями працівників поліції їй було завдано тілесні ушкодження середньої тяжкості. Відповідно до листа прокуратури, яка проводила перевірку правомірності дій працівників поліції за її скаргою, було повідомлено, що в діях останніх вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.365 КК України та наявні підстави для внесення відомостей до ЄРДР. Тому в урахуванням викладеного та у зв`язку з відсутністю у матеріалах справи належних і достатніх доказів для підтвердження обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення та неправильну кваліфікацію її дій в частині надавати свої анкетні дані і не пред`явлення документа, що посвідчує її особі, кваліфікацію правопорушення за ст.185 КУпАП, не підтверджено достатніми і допустимими доказами.

Посилаючись на вищевикладене, апелянт переконана, що місцевий суд прийшов до помилкового висновку про доведеність її винуватості у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.185 КУпАП, оскільки матеріали справи не містять належних і допустимих доказів її винуватості. У зв`язку з цим, просить оскаржувану постанову судді скасувати та закрити провадження у справі на підставі п.1 ст.247 КУпАП.

Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши ОСОБА_1 , яка скаргу підтримала та просила задовольнити, дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

За положеннями ст.ст.245, 280 КУпАП при розгляді справи про адміністративне правопорушення суд має повно, всебічно та об`єктивно дослідити всі обставини справи в їх сукупності та з`ясувати, чи було скоєно адміністративне правопорушення, чи винна особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Разом з тим, Пленум Верховного Суду України в абз.3, 5 п.24 своєї постанови №14 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» роз`яснив, що при розгляді справ зазначеної категорії необхідно з`ясовувати всі обставини, перелічені у ст.247 і 280 КУпАП, у тому числі шляхом допиту свідків та призначення експертиз. Зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим ст.283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції вжито всіх заходів, передбачених КУпАП для з`ясування питання і, зокрема про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.185 КУпАП, а тому вищевказаний висновок суду є правильним і повністю відповідає вимогам ст.280 КУпАП.

Так, ОСОБА_1 інкримінується вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.185 КУпАП, об`єктивна сторона якого відповідно до диспозиції цієї норми закону, окрім іншого, полягає у злісній непокорі законному розпорядженню або вимозі поліцейського при виконанні ним службових обов`язків.

Злісна непокора законному розпорядженню або вимозі поліцейського перешкоджає нормальній діяльності поліції, виконанню представниками влади своїх службових обов`язків по охороні суспільного порядку та забезпеченню суспільної безпеки. Правопорушення виражається у злісній відмові підкорятися законному розпорядженню та вимозі поліцейського при виконанні службових обов`язків. Тобто, у відмові від обов`язкового виконання наполегливих, неодноразово повторених розпоряджень чи вимог поліцейського, або ж в непокорі, що виявляється в зухвалій формі, яка свідчить про прояв явної зневаги до органів та осіб, які охороняють суспільний порядок.

Пленум Верховного Суду України у п.7 своєї постанови №8 від 26.06.1992 «Про застосування судами законодавства, що передбачає відповідальність за посягання на життя, здоров`я, гідність та власність суддів і працівників правоохоронних органів» роз`яснив, що злісною непокорою є відмова від виконання наполегливих, неодноразово повторених законних вимог чи розпоряджень працівника міліції при виконанні ним службових обов`язків, або відмова, виражена в зухвалій формі, що свідчить про явну зневагу до осіб, які охороняють громадський порядок.

Правопорушення, передбачене ст.185 КУпАП обов`язково передбачає наявність законної вимоги співробітника поліції при виконанні службових обов`язків, оскільки вимога або розпорядження поліцейського це акт, юридично рівнозначний наказу, що виражений у категоричній формі та має бути законодавчо обґрунтованим.

Виходячи з диспозиції вказаної статті, для наявності в діях особи складу зазначеного правопорушення необхідна сукупність обов`язкових елементів, таких як: перебування працівника поліції при виконанні службових обов`язків, законність розпорядження або вимоги поліцейського, злісна непокора.

Доказами у справі про адміністративне правопорушення відповідно до ст.251 КУпАП, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

При цьому, за положеннями ст.252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги (ст.294 КУпАП).

У поданій апеляційній скарзі апелянт ОСОБА_1 вказує, що доказами, які містяться в матеріалах справи не доводиться її винуватість у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.185 КУпАП із посиланням на те, що вони є не належними та недопустимими, на що суд першої інстанції уваги не звернув.

Проте, такі її доводи на увагу суду не заслуговують з огляду на таке.

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАВ №210266 від 18.05.2024, ОСОБА_1 18 травня 2024 року о 21:20 год. в м.Луцьку на вул.Рівненській, 25-Г, вчинила злісну непокору законній вимозі працівника поліції ОСОБА_2 при виконанні нею службових обов`язків, а саме відмовилася у категоричній формі надавати документи, що посвідчують її особу, неадекватно та агресивно поводила себе по відношенню до поліцейських.

Факт вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ст.185 КК України за обставин зазначених в оскаржуваній постанові судді, підтверджуються зібраними у справі і належним чином дослідженими та оціненими місцевим судом доказами, яким надана відповідна юридична оцінка у їх сукупності. Так, її вина у вчиненні цього адміністративного проступку повністю доводиться:

- протоколом про адміністративне правопорушення серії ВАВ №210266 від 18.05.2024, складеним щодо ОСОБА_1 за ст.185 КУпАП, в якому вона зазначила, що з ним не згідна. ОСОБА_1 отримала копію цього протоколу;

- протоколом про адміністративне затримання серії АЗ №189749 від 18.05.2024, з якого вбачається, що ОСОБА_1 було затримано у зв`язку з вчиненням адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.127, ст.185 КУпАП для встановлення особи та складання адміністративних матеріалів. При затриманні їй були роз`яснені її права та обов`язки, передбачені ст.55, 56, 59, 63 Конституції України та ст.268 КУпАП, а також право на отримання безоплатної вторинної допомоги відповідно до Закону України «Про безоплатну правову допомогу», про що міститься підпис у протоколі;

- рапортом поліцейської взводу №2 роти №2 батальйону УПП у Волинській області ДПП сержанта поліції Пікалюк Б.П. від 18.05.2024, в якому повідомлено, що причиною застосування щодо ОСОБА_1 превентивного заходу у вигляді перевірки її документів стало порушення нею правил перетину проїжджої частини (у невстановленому місці, поза межами пішохідного переходу);

- повідомленнями УПП у Волинській області ДПП від 18.05.2024 та від 23.05.2024 про запрошення ОСОБА_1 до підрозділу поліції для розгляду справи про адміністративне правопорушення;

- постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАД №756025 від 23.05.2024 року, якою ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.127 КУпАП.

При цьому, судом встановлено, що вищевказана постанова про накладення адміністративного стягнення серії БАД №756025 була предметом оскарження в адміністративній справі. Так, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15.07.2024 у справі №161/10547/24 за позовом ОСОБА_1 постанова про накладення адміністративного стягнення була скасована, а провадження у справі щодо ОСОБА_1 , - закрито у зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення за ч.1 ст.127 КУпАП. Однак, це рішення місцевого суду було скасовано постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.09.2024 та прийнято нове, яким в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Окрім того, винуватість ОСОБА_1 підтверджується і відеозаписом з нагрудної боді-камери патрульного поліцейського. Так, з цього відеозапису окрім іншого, вбачається, що в ході здійснення патрулювання екіпажем поліції в складі двох осіб, було виявлено двох осіб жіночої статі, які здійснювали перетин проїжджої частини поза межами пішохідного переходу. Зупинившись, працівники поліції зупинили одну із вказаних осіб, якою як встановлено пізніше, виявилась ОСОБА_1 та повідомили їй, що остання підозрюється у вчиненні адміністративного правопорушення, яке стосується перетину проїзної частини дороги поза межами пішохідного переходу. На вимогу ОСОБА_1 обидва поліцейських представилися, у тому числі пред`явили свої службові посвідчення. Вони повідомили ОСОБА_1 , що причиною її зупинки є порушення вимог ПДР України та поставили їй вимогу надати документи, що посвідчують її особу або назвати свої анкетні данні, на вона почала вимагати у поліцейських надання доказів вчинення нею правопорушення. У відповідь на таку вимогу, поліцейський повідомив їй, що розгляд справи про адміністративне правопорушення ще не розпочався, а тому першочергово є необхідність у встановленні її особи. Надалі ОСОБА_1 назвала своє прізвище та ім`я, а також повідомила неправдиві відомості щодо свої особи, вказавши по батькові - « ОСОБА_3 », а рік народження - «1960 рік». Встановивши, що повідомлені анкетні дані є неправдивими, поліцейські роз`яснили ОСОБА_1 те, що у випадку не повідомлення дійсних і правдивих анкетних даних її буде затримано. Однак, ОСОБА_1 незважаючи на це продовжила вимагати представлення їй доказів щодо порушення нею ПДР України, у зв`язку з чим їй повторно було оголошено, що розгляд справи ще не розпочато. Після цього, ОСОБА_1 не повідомивши своїх анкетних даних, намагалася самовільно залишити місце події, а тому її було затримано та застосовано спецзасіб «кайданки». Після цього, їй було повідомлено про її права, передбачені законодавством та доставлено до відділку поліції, де встановлено особу та у присутності адвоката складено адміністративні матеріали.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка поліцейська взводу № 2 роти № 2 БУПП у Волинській області ДПП ОСОБА_2 пояснила, що під час опрацювання події за фактом перетину ОСОБА_1 проїжджої частини у невстановленому місці, остання повідомляла про відсутність у неї документів, що посвідчують її особу. Названі нею анкетні дані були неправдивими, оскільки за наявними відомостями у базі даних Національної поліції такої особи не існує. Затримано ОСОБА_1 було через те, що вона самовільно нічого не повідомивши почала залишати місце події. Під час затримання ОСОБА_1 було роз`яснено її процесуальні права. Також додала, що розгляд справи про адміністративне правопорушення за фактом порушення ОСОБА_1 ПДР України був можливий виключно після встановлення особи, яка притягувалася до адміністративної відповідальності.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції обґрунтовано визнав винною ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.185 КУпАП, а саме у злісній непокорі законному розпорядженню або вимозі поліцейського при виконанні ним службових обов`язків, оскаржувана постанова судді є законною, обґрунтованою та вмотивованою, а накладене на неї стягнення повністю відповідає вимогам ст.23, 33 КУпАП.

При цьому, апеляційні доводи ОСОБА_1 про незаконність вимог поліцейських, невиконання яких ставиться їй у провину, апеляційний суд до уваги не приймає, з огляду на таке.

Пунктом 1.3 Правил дорожнього руху, затверджених постановою КМ України №1306 від 10.10.2001, визначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.

Пішохід це особа, яка бере участь у дорожньому русі поза транспортними засобами і не виконує на дорозі будь-яку роботу. Пішохідний перехід - це ділянка проїзної частини або інженерна споруда, призначена для руху пішоходів через дорогу. Пішохідні переходи позначаються дорожніми знаками, дорожньою розміткою та пішохідними світлофорами. За відсутності дорожньої розмітки межі пішохідного переходу визначаються відстанню між дорожніми знаками або пішохідними світлофорами (п.1.10 ПДР).

Згідно із п.4.7. ПДР пішоходи повинні переходити проїзну частину по пішохідних переходах, у тому числі підземних і надземних, а у разі їх відсутності на перехрестях по лініях тротуарів або узбіч.

Пунктом 4.14(г) ПДР визначено, що пішоходам забороняється переходити проїзну частину поза пішохідним переходом, якщо є розділювальна смуга або дорога має чотири та більше смуг для руху в обох напрямках, а також у місцях, де встановлено огородження.

Відповідальність за перехід пішоходами проїзної частини у невстановлених місцях або безпосередньо перед транспортними засобами, що наближаються, передбачено ч.1 ст.127 КУпАП.

Матеріалами справи і, зокрема, постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАД №756025 від 23.05.2024, законність якої фактично стверджено постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.09.2024, підтверджується, що ОСОБА_1 переходила дорогу поза пішохідним переходом на ділянці дороги де є розділювальна смуга та дорога має чотири і більше смуг для руху в обох напрямках, чим порушила чим порушила вимоги п.4.14 (г), за що передбачено відповідальність ч.1 ст.127 КУпАП.

Окрім того, факт переходу дороги поза пішохідним переходом не заперечує й сама ОСОБА_1 посилаючись на те, що подія мала місце за іншою адресою, ані ж та, що зазначена в протоколі.

Статтею 35 Закону «Про Національну поліцію» визначено, що поліцейський має право вимагати в особи пред`явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в документах, якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення.

Із відеозапису з боді-камери, який наявний в матеріалах справи встановлено і те, що поліцейські у належний спосіб представились ОСОБА_1 , у тому числі пред`являли свої службові посвідчення.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що в даному випадку поліцейськими, які у належний спосіб представились, була виставлена законна вимога у пред`явленні ОСОБА_1 документів, що посвідчують її особу, як це передбачено ст.35 Закону України «Про Національну поліцію», оскільки ними було достатньо підстав вважати про порушення нею п.4.14 (г) ПДР, тобто переходу дороги поза пішохідним переходом.

Окрім того, апеляційні доводи ОСОБА_1 про відсутність у працівників доказів про вчинення нею адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.127 КУпАП та відповідно відсутність на її думку правомірної вимоги про пред`явлення документу, що посвідчує її особі, є цілком безпідставними, так як повністю спростовуються вищенаведеним.

Також не бере апеляційний суд до уваги й посилання ОСОБА_1 як на відсутність повноважень для складення адміністративних матеріалів щодо неї, на те, що працівники поліції не представились їй, оскільки воно повністю спростовується відеозаписом з боді-камери, де чітко зафіксовано, що працівники поліції на вимогу ОСОБА_1 представились та пред`явили свої службові посвідчення.

Неспроможними є і твердження апелянта ОСОБА_1 про неспроможність допиту місцевим судом в якості свідка поліцейської ОСОБА_4 , яка на її думку, є зацікавленою особою, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, пояснення цього свідка були оцінені судом наряду з усіма в сукупності доказами, як це передбачено ст.252 КУпАП.

Крім того, такими, що не беруться до уваги судом апеляційні доводи про недопустимість в якості належного доказу відеозапису з боді-камери із посиланням на те, що він є нецілісним та змонтованим, оскільки, як вірно зазначив місцевий суд після перевірки такого ж твердження в ході розгляду справи, дійсно відеозапис є фрагментальним, однак кожен наступний фрагмент є безумовним продовженням попереднього фрагменту. При цьому, початок відеозапису відбувся ще до першого мовного контакту працівників поліції із ОСОБА_1 та до моменту їх першого зорового контакту. Тобто на ньому зафіксовано усі події, які відбулись за участі поліцейських та ОСОБА_1

Безпідставними апеляційний суд вважає і доводи апелянта про те, що протокол про адміністративне правопорушення серії ВАВ №210266 від 18.05.2024 за ст.185 КУпАП є недопустимим доказом у справі з посиланням на те, що до нього внесено було неправдиві відомості та інформацію, оскільки зміст цього протоколу повністю відповідає положенням ст.256 КУпАП. При цьому, як вбачається з цього протоколу наряду з відеозаписом із боді-камери, він складений за участі ОСОБА_1 та її захисника, у ньому є пояснення і підписи першої, копію якого вона отримала після його складення.

Апеляційний суд вважає, що цілком правомірно і згідно з п.15 Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, затвердженої наказом МВС України №1376 від 06.11.2015, до протоколу про адміністративне правопорушення було долучено рапорт поліцейського, протокол про адміністративне затримання та копію постанови про накладення адміністративного стягнення за ч.1 ст.127 КУпАП, оскільки ці документи є цілком належними і допустимими доказами у зв`язку з тим, що містять інформацію про адміністративне правопорушення. А тому, апеляційні доводи ОСОБА_1 в цій частині є неспроможними.

Окрім того, апеляційні доводи ОСОБА_1 в тій частині, що матеріали справи не містять жодних доказів її агресивної поведінки в сторону працівників поліції, судом до уваги не приймаються, оскільки повністю спростовуються матеріалами справи і, зокрема, відеозаписом з боді-камери, який вказує про протилежне.

Також апелянт ОСОБА_1 вказує про те, що працівники поліції при її затриманні перевищили свої службові повноваження внаслідок чого їй були заподіяні тілесні ушкодження. Однак, апеляційний суд вважає, що в даному випадку ці обставини не стосуються суті адміністративного правопорушення про яке йде мова в цій справі ст.185 КУпАП, оскільки у зв`язку з цим відповідна перевірка проводиться ДБР, за наслідками якої буде надана відповідна правова оцінка діям працівників поліції.

Таким чином, вищенаведені та усі інші доводи апелянта, які викладені в апеляційній скарзі щодо незаконності судового рішення та перевірені у порядку ст.294 КУпАП, жодним чином не спростовують наведених вище висновків суду першої інстанції, а на думку апеляційного суду фактично спрямовані на уникнення ОСОБА_1 адміністративної відповідальності за вчинене адміністративне правопорушення, передбачене ст.185 КУпАП шляхом закриття провадження на підставі п.1 ст.247 КУпАП.

Законних підстав для скасування оскаржуваного судового рішення та закриття провадження у справі з мотивів яких просить апелянт, апеляційний суд не вбачає.

А тому, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова судді, - без змін.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.294 КУпАП,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову судді Луцького міськрайонного суду від 06 серпня 2024 року в даній справі, - без змін.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Волинського

апеляційного суду В.А. Подолюк