Справа № 459/2582/24 Головуючий у 1 інстанції: Мельникович М.В.
Провадження № 33/811/1539/24 Доповідач: Белена А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2024 року Львівський апеляційний суд у складі:

судді - Белени А.В.,

з участю представника потерпілої ОСОБА_1 - адвоката Іванова О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову судді Червоноградського міського суду Львівської області від 08 жовтня 2024 року

в с т а н о в и в :

Постановою Червоноградського міського суду Львівської області від 08 жовтня 2024 року

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1

визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2КУпАП, та на неї накладено адміністративне у виді штрафу в розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 170 /сто сімдесят/ грн. 00 коп. в дохід держави.

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави 605 грн 60 коп. судового збору.

Згідно з постановою судді, ОСОБА_2 визнана винною у тому, що вона 17.09.2024 протягом робочого дня в телефонному режимі та в соціальних мережах ображала, словесно погрожувала своїй доньці ОСОБА_1 , такими своїми діями чинила на неї психологічний тиск, чим вчинила правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

На постанову судді ОСОБА_2. подала апеляційну скаргу, в якій просить постанову судді щодо неї скасувати та закрити провадження у справі на підставі п.1 ст. 247 КУпАП.

В обґрунтування апеляційних вимог ОСОБА_2 зазначає, що не погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає, що у матеріалах справи відсутні докази вчинення нею адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Стверджує, що її доньку ввели в оману, оскільки вона забрала усі заощадження та зникла у невідомому напрямку.

На думку апелянта, заяву донька писала під примусом.

Зазначає, що до зникнення у неї з донькою не було конфліктів, та жодних заяв чи скарг на неї не писала.

Заперечує, що вона чинила на доньку психологічний тиск, чи принижувала її честь та гідність. Вважає, що лише спілкування те-а-тет з донькою зможе врегулювати ситуацію та зняти з неї усі звинувачення.

Вказує, що пояснення свідка ОСОБА_3 є неправдивими, та вважає, що саме він втерся в довіру до її доньки, змусив її забрати усі заощадження.

На думку апелянта, у неї з донькою міг мати місце конфлікт, проте жодного насильства щодо доньки вона не чинила.

Будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце судового розгляду, ОСОБА_2 у судове засідання,призначене на 10 год. 00 хв. 18 листопада 2024 року не прибула, клопотань про відкладення розгляду справи не скерувала, підтверджень поважності причин не явки не надала.

Представник потерпілої ОСОБА_1 не заперечував проти слухання справи за відсутності ОСОБА_2 .

Відповідно до ч. 2 ст. 268 КУпАП під час відсутності особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Враховуючи, що ОСОБА_2 була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи та клопотань про відкладення до суду не скерувала, апеляційний суд вважає за можливе розглянути справу без її участі на підставі доводів, наведених нею в апеляційній скарзі.

Таке рішення узгоджується з прецедентною практикою ЄСПЛ, яка виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді. (Рішення Суду у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992).

Заслухавши адвоката Іванова О.О., який заперечив апеляційну скаргу ОСОБА_4 і просив постанову судді залишити без змін, а також не заперечив розгляд справи у відсутності потерпілої ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що така задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ст. ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП суд зобов`язаний повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, встановити чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна особа у його вчиненні, дослідити наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку і в залежності від встановленого, прийняти мотивоване законне рішення.

Вказані вимоги суддею першої інстанції були виконані в повному обсязі.

Висновок судді про доведеність вини ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, відповідає фактичним обставинам справи, є законним та обґрунтованим.

Даний висновок судді підтверджується доказами, що містяться в матеріалах справи, в їх сукупності, яким судом була надана належна оцінка, зокрема: даними, які містяться в протоколі про адміністративне правопорушення серії ВАД №227289 від 26.09.2024, який відповідає вимогам ст. 256 КУпАП; заявою ОСОБА_1 від 20 вересня 2024 року; письмовими поясненнями ОСОБА_3 від 26.09.2024; письмовими поясненнями ОСОБА_1 від 26.09.2024, а також іншими матеріалами адміністративної справи, яким суддя районного суду дав належну правову оцінку в своїй постанові, з чим погоджується і апеляційний суд.

Підставою для складання вказаного протоколу стала заява ОСОБА_1 від 20.09.2024 на ім`я начальника Червоноградського РВП ГУНП у Львівській області полковника поліції Ігоря Підлужного (а.с.5), згідно з якою остання просила вжити заходів до її матері ОСОБА_2 , яка знову почала переслідувати її, погрожувати по телефону, вважаючи її своєю власністю. Також зазначила, що винесений обмежувальний припис ОСОБА_2 неодноразово порушувала, про що було повідомлено поліцію.

Зазначені вище докази жодних сумнівів щодо їх достовірності та допустимості не викликають, оскільки вони оформлені у визначеному процесуальним законом порядку, взаємоузгоджуються між собою, у зв`язку з чим твердження апелянта про відсутність в діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, є необґрунтованими.

Диспозицією ч.1 ст. 173-2 КУпАП передбачено, що вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, є умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі його винесення тягне за собою юридичну відповідальність.

Об`єктом даного адміністративного проступку є суспільні відносини у сфері захисту прав громадян.

Об`єктивна сторона правопорушення виражається в умисному вчиненні будь-яких дій фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування фізичного насильства, що не завдало фізичного болю і не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконанні захисного припису особою, стосовно якої він винесений, не проходженні корекційної програми особою, яка вчинила насильство в сім`ї (матеріальний склад).

Стаття 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначає, що домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Апеляційний суд відкидає як надумані твердження ОСОБА_2 про те, що її дочку викрали, заяву вона написала під примусом та що між нею та дочкою наявний конфлікт, оскільки такі спросовуються вищенаведеними доказами у справі.

Окрім цього, апеляційному суду адвокатом Івановим О.О. надано довідку № 288 від 07 листопада 2024 року, відповідно до якої у червні 2024 року ОСОБА_1 , звернулася до ГО Центр «Жіночі перспективи» за допомогою у захисті від домашнього насильства за сторони матері ОСОБА_2 , яка забрала її зі школи у 2-му класі, насильно утримувала вдома, знущалася фізично і психологічно, повністю ізолювала від людей. У даний час ОСОБА_1 проживає окремо від матері та потребує допомоги у захисті від насильства та переслідувань матері, і подолання наслідків багаторічного насильства.

Також, як вбачається з долученого до довідки висновку психолога, у ОСОБА_1 в результаті домашнього насильства зі сторони своєї матері спостерігається значне зниження рівня якості життя (згідно з критеріями ВООЗ), а саме: часта втома, фізичний дискомфорт, апатія, депресивні думки.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що ОСОБА_2 поставлено у провину вчинення психологічного насильства, яке у розумінні п. 14 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» є формою домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Складений протокол про адміністративне правопорушення з додержанням вимог КУпАП містить у собі суть адміністративного правопорушення, опис установлених обставин із зазначенням порушення ОСОБА_2 , за що передбачена відповідальність ч.1 ст. 173-2 КУпАП.

Достовірність даних, викладених в протоколі та правдивість показань, перевірені в судовому засіданні, а тому суддя районного суду, відповідно до вимог ст.ст. 245, 251 КУпАП, об`єктивно з`ясував обставини даної справи і з урахуванням наявних та досліджених в судовому засіданні доказів, дійшов до правильного висновку про наявність в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП.

Суддя районного суду всебічно, повно та об`єктивно дослідив та з`ясував усі обставини справи, та зробив обґрунтований висновок про наявність в діях ОСОБА_4 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Адміністративне стягнення, накладене на ОСОБА_4 в межах санкції ч.1 ст. 173-2 КУпАП, відповідає положенням ст. 33-35 КУпАП щодо загальних правил накладення стягнень за адміністративні правопорушення, і відповідає особі правопорушника.

При перевірці справи в апеляційній інстанції не було виявлено порушень судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке б могло потягти за собою зміну чи скасування постанови.

З врахуванням вищевикладеного, на переконання апеляційного суду, постанова районного суду є законною та обґрунтованою, відтак підстави для її скасування та закриття провадження по справі відсутні.

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову судді Червоноградського міського суду Львівської області від 08 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП залишити без змін.

Постанова є остаточною, оскарженню не підлягає.

Суддя Альберт БЕЛЕНА