БОРЗНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №730/765/16
Провадження № 3-в/730/25/2024
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" травня 2024 р. м. Борзна

Борзнянський районний суд Чернігівської області в складі головуючого судді - Луговця О.А., розглянувши подання Т.в.о. начальника ВП №3 (м.Борзна) Ніжинського РУП ГУНП в Чернігівській області про звільнення від відбування адміністративного стягнення у виді адміністративного арешту у зв`язку із закінченням строку давності виконання постанови, -

В С Т А Н О В И В :

Т.в.о. начальника ВП №3 (м.Борзна) Ніжинського РУП ГУНП в Чернігівській області звернувся до суду з даним поданням, в якому просить звільнити ОСОБА_1 від відбування адміністративного стягнення у виді адміністративного арешту строком на 8 діб, накладеного постановою Борзнянського районного суду Чернігівської області від 06.10.2016р. за ч.1 ст.173-2 КУпАП у справі №3730/765/16, у зв`язку із закінченням строку давності виконання цього судового рішення. Свої вимоги обгрунтовує тим, що в ході виконання органом поліції даної постанови було встановлено, що ОСОБА_1 тривалий час за вказаною в постанові адресою не проживає й відсутній, а вжитими заходами не вдалося встановити його місцезнаходження. Однак, з огляду на положення міжнародних актів щодо відсутності різниці між кримінальним і адміністративним правопорушенням та поширенням гарантії кримінального процесу на процедуру притягнення особи до адміністративної відповідальності, за аналогією зі ст.80 КК України спливли строки давності виконання зазначеної постанови суду, що є підставою для звільнення правопорушника від накладеного адміністративного стягнення.

Суб`єкт звернення своїм правом на участь в судовому засіданні не скористався, надав заяву про розгляд справи без його участі, викладені в поданні вимоги підтримує.

Правопорушник був належним чином та своєчасно повідомлений про дату, час і місце розгляду справи за вказаною в постанові адресою місця проживання, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, але в судове засідання не з`явився, про причини неприбуття не повідомив, ніяких заяв по суті змісту подання органу поліції не подав.

Розглянувши дане подання, перевіривши матеріали справи, суд приходить до такого висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою Борзнянського районного суду Чернігівської області від 14 серпня 2016 року в справі №730/765/16-п ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, і накладено на нього адміністративне стягнення у виді 40 годин громадських робіт; стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 275,60 грн.

Надалі, за поданням Борзнянського РС КВІ постановою Борзнянського районного суду Чернігівської області від 06 жовтня 2016 року в зв`язку з ухиленням ОСОБА_1 від виконання громадських робіт на підставі ст.321-4 КУпАП (у редакції на час розгляду справи) дане адміністративне стягнення правопорушнику було замінено на адміністративний арешт строком у 8 діб; при цьому, ОСОБА_1 не був присутній у судовому засіданні, а копія судового рішення направлена правопорушнику за вказаною в адмінматеріалах адресою його місця проживання ( АДРЕСА_1 ) та згідно рекомендованого поштового відправлення отримана його матір`ю.

12 жовтня 2016 року дана постанова суду направлена для виконання до Борзнянського ВП Бахмацького ВП ГУНП в Чернігівській області.

Згідно інформацій Борзнянського ВП працівниками поліції для виконання постанови суду протягом 2016-2023 років здійснювались виїзди за місцем проживання ОСОБА_1 , але той на початку вересня 2016 року виїхав із с. Велика Загорівка і його місце перебування невідоме.

З пояснень матері правопорушника ОСОБА_2 від 07.03.2017р. слідує, що її син ОСОБА_1 у с. Велика Загорівка не проживає, близько шести місяців не з`являвся, зв`язок з нею не підтримує і його місцезнаходження їй невідоме.

Відповідно до довідки Великозагорівської сільської ради №777 від 09.10.2017р. ОСОБА_1 зареєстрований по АДРЕСА_1 , але фактично на території сільської ради не проживає більше року.

Згідно ст.304 КУпАП питання, пов`язані з виконанням постанови про накладення адміністративного стягнення, вирішуються органом (посадовою особою), який виніс постанову.

Порядок та процедура виконання постанов про накладення усіх видів адміністративних стягнень детально регламентується розділом V (ст.298-330) КУпАП, глава 25 якого містить основні (загальні) положення, а принцип обов`язковості виконання таких постанов для державних і громадських органів, підприємств, установ, організацій, посадових осіб і громадян закріплений у ст. 298 цього Кодексу.

Провадження по виконанню постанови про застосування адміністративного арешту передбачене главою 32 розділу V КУпАП, а саме: осіб, підданих адміністративному арешту, тримають під вартою в місцях, що їх визначають органи Національної поліції; відбування адміністративного арешту провадиться за правилами, встановленими законами України (ст.327 КУпАП), що також кореспондується з приписами ч.2 ст.300 КУпАП.

Необхідно зауважити, що чинний КУпАП, до якого постійно вносяться зміни, за своєю суттю є законом, який поєднує норми як матеріального, так і процесуального права, охоплює всі сфери суспільно-економічного життя і в той же час містить в собі ряд колізійних норм або норм, які не виконуються через їх недосконалість (нікчемних норм), а тому потребує системних законодавчих змін.

Так, виконання постанови про накладення адміністративного стягнення є заключною стадією і зазвичай проходить у два етапи: 1) звернення постанови до виконання; 2) безпосереднє виконання постанови уповноваженим органом (посадовою особою).

Під зверненням постанови до виконання за ст.303 КУпАП розуміється своєчасне (не більш ніж через три місяці з дня її винесення) направлення постанови до органу, який відповідно до законодавства уповноважений її безпосередньо виконувати (в даному випадку до органу Національної поліції), і визнається єдиним юридичним фактом, який має значення для встановлення, чи підлягає вона виконанню, незалежно від того, чи розпочато безпосереднє (реальне) виконання цієї постанови, що судом дотримано.

Однак, системний аналіз основних положень КУпАП, у тому числі й розділу V, дає суду підстави для висновку, що незважаючи на власну назву ст.303 КУпАП, законодавством України не передбачена давність виконання постанови судді про накладене стягнення, яка вже прийнята відповідним органом до виконання, що в свою чергу надає надзвичайно широкі можливості для зловживань у процесі виконання цих судових рішень, необґрунтовано обмежує права, свободи і законні інтереси осіб, які притягнуті до адміністративної відповідальності, та взагалі нівелює завдання КУпАП і зводить нанівець певні засади судочинства, які закріплені у ст.1, 7, 39, 245, 246, 268, 298, 300, 303, 305, 326 КУпАП, ст.3, 24, 55, 124, 129, 129-1 Конституції України.

Фактична «безстроковість» виконання таких постанов суперечить принципу правової визначеності, що є складовою принципу верховенства права і широко застосовується Європейським судом з прав людини (ЄСПЛ) при оцінці порушень державами-членами Конвенції, а «необмежений строк виконання» своєчасно надісланої постанови суперечить принципу 4 Рекомендації №R (91) 1 Комітету міністрів Ради Європи державам-членам стосовно адміністративних санкцій, згідно якого, якщо адміністративний орган влади розпочав адміністративне провадження із застосування санкції, він зобов`язаний діяти залежно від обставин справи з розумною швидкістю.

Водночас припинення виконання постанови про накладення адміністративного стягнення у межах КУпАП можливе лише за наявності обставин, зазначених у п.5 (видання акту амністії, якщо він усуває застосування адміністративного стягнення), п.6 (скасування акту, який встановлює адміністративну відповідальність) і п.9 (смерть особи, щодо якої було розпочато провадження в справі) ст.247 цього Кодексу, при наявності яких орган (посадова особа), який виніс постанову про накладення адміністративного стягнення, припиняє її виконання (ст.302 КУпАП).

Проте вказана норма має іншу правову природу і не кореспондується зі строками виконання постанов про накладення стягнення у виді адміністративного арешту, а тому у даному конкретному випадку застосована бути не може.

На національному рівні Конституційний Суд України в рішенні від 29.06.2010р. у справі №17-рп/2010 зазначив, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями (абз.3 пп.3.1 п.3), а в рішенні від 22.09.2005р. №5-рп/2005 той же Суд вказав, що із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (абз.2 пп.5.4 п.5).

Ці висновки об`єктивно узгоджуються і з судовою практикою ЄСПЛ, який неодноразово у своїх рішеннях вказував, що коли йдеться про позбавлення свободи, надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності (рішення від 28.03.2000р. у справі «Барановський проти Польщі»). ЄСПЛ нагадує, що національне законодавство має з достатньою чіткістю визначати межі та спосіб здійснення відповідного дискреційного права, наданого органам влади, щоб забезпечувати громадянам той мінімальний рівень захисту, на який вони мають право згідно з принципом верховенства права в демократичному суспільстві (рішення від 15.11.1996р. у справі «Доменічіні проти Італії»), а у справі «Солдатенко проти України») зазначив, що встановлюючи, що будь-яке позбавлення свободи має здійснюватися «відповідно до процедури, встановленої законом», п.1 ст.5 не просто відсилає до національного закону... він також стосується «якості закону», вимагаючи від закону відповідності принципові верховенства права... При цьому «якість закону» означає, що у випадку, коли національний закон передбачає можливість позбавлення свободи, такий закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля» (п.111 рішення від 23.10.2008р.).

В п.54 рішення від 23.09.1998р. у справі «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ наголосив, що «Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба з належною порадою, передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити певна дія. Вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом», зумовлюють повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права».

В інших рішеннях ЄСПЛ також неодноразово звертав увагу на недосконалість чинного законодавства України і необхідність дотримуватися принципу правової визначеності, зокрема у п.53 рішення від 06.11.2008р. у справі «Єлоєв проти України»; у п.19 рішення від 18.12.2008р. у справі «Новік проти України».

Крім того, Конституційний Суд України у п.3.4 і п.3.6 свого рішення від 11.10.2011р. у справі №10-рп/2011, аналізуючи положення міжнародних актів, наголосив, що «не вбачається різниці між кримінальними та адміністративними протиправними діяннями, оскільки вони охоплюються загальним поняттям «правопорушення», а відмінність адміністративного правопорушення від злочину полягає, насамперед, у тому, що воно є менш суспільно небезпечним». У цьому рішенні Суд поширив певні гарантії кримінального процесу і на процес притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Таким чином, виходячи із системного аналізу вказаного законодавства України, правових позицій ЄСПЛ, який за певних умов поширює стандарти Конвенції для кримінального провадження на справи про адміністративні правопорушення (рішення від 21.10.2010р. у справі «Корнєв і Карпенко проти України», рішення від 30.01.2015р. у справі «Швидка проти України», рішення від 09.06.2011р. у справі «Лучанінова проти України», рішення від 11.04.2013р. у справі «Вєрєнцов проти України», рішення від 06.03.2018р. у справі «Михайлова проти України», рішення від 06.09.2005р. у справі «Гурепка проти України»), враховуючи принцип правової визначеності, який є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права (ст.3 Конституції України) та який знайшов своє закріплення у судовій практиці Конституційного Суду України, Верховного Суду України, Верховного Суду і прецедентних рішеннях ЄСПЛ, суд приходить до переконання, що зазначена справа про адміністративне правопорушення щодо накладення на ОСОБА_1 стягнення у виді адміністративного арешту за критеріями Енгеля належить до квазікримінальних справ.

Відтак, на цю категорію справ поширюється гарантії ст.6 Конвенції, що у свою чергу надає суду можливість застосувати аналогію закону при розгляді подання органу Національної поліції, тобто застосувати у межах своєї компетенції до КУпАП інші норми закону, зокрема Кримінального кодексу України, яка регламентує подібні відносини, заповнивши тим самим прогалину у законодавстві України про адміністративні правопорушення.

Такою нормою у КК України є ст.80, яка розміщена у розділі ХІІ «Звільнення від покарання та його відбування» і регламентує звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.

Згідно з ч.1 ст.80 КК України особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки:

1) 2 роки - у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі;

2) 3 роки - у разі засудження до покарання у виді обмеження волі;

3) 5 років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі за нетяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше п`яти років за тяжкий злочин;

4) 10 років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років за тяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше десяти років за особливо тяжкий злочин;

5) 15 років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк більше десяти років за особливо тяжкий злочин.

Перебіг давності зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання, і відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання. У цьому разі строки давності, передбачені п.1-3 ч.1 цієї статті, подвоюються (ч.3 ст.80 КК України). Перебіг давності переривається, якщо до закінчення строків, зазначених у ч.1, 3 цієї статті, засуджений вчинить новий злочин. Обчислення давності в цьому випадку починається з дня вчинення нового злочину (ч.4 ст.80 КК України).

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що в силу принципу верховенства права давність виконання постанови суду про накладення стягнення у виді адміністративного арешту в провадженнях по КУпАП не може тривати довше, ніж давність виконання обвинувального вироку суду у кримінальному судочинстві, де особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано: 2 роки у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі, яким згідно п.8, 9 ст.51, 60 КК України є арешт, а згідно п.7 ч.1 ст.24, ст.32 КУпАП - адміністративний арешт.

Таким чином, системний аналіз положень КУпАП у поєднанні з вищеокресленим національним і міжнародним законодавством, дають підстави вважати, що строк давності виконання постанови суду про накладення стягнення у виді адміністративного арешту повинен розпочинатися з дня набрання цим судовим рішення законної сили, тобто через 10 днів з дня її винесення, і не перевищувати 2-х років (за умови дотримання вимог ч.3, 4 ст.80 КК України).

У даній конкретній справі строк давності виконання постанови Борзнянського районного суду Чернігівської області від 06 жовтня 2016 року про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді 8 діб адміністративного арешту має обчислюватися з 16 жовтня 2016 року до 16 жовтня 2018 року.

Разом з тим, вирішення питання про звільнення особи від відбування адміністративного стягнення у виді адміністративного арешту у зв`язку із спливом давності виконання постанови лише шляхом простого арифметичного відліку встановлених ч.1 ст.80 КК України строків, як то посилається ініціатор подання, не було б повним, об`єктивним і справедливим та не відповідало б завданням судочинства, передбачених ст.1 КУпАП, ст.2 КПК України, без з`ясування належної процесуальної поведінки правопорушника у вказаний дворічний період в світлі приписів ч.3, 4 ст.80 КК України, якими встановлено можливість зупинення й переривання давності виконання обвинувального вироку за певних обставин.

Тому, суд повинен обов`язково перевірити в кожній конкретній справі чи не існувало обставин, які б обумовлювали зупинення або переривання давності виконання судового рішення.

Так, суд констатує, що ні зміст подання, ні матеріали справи про адміністративне правопорушення, не містять будь якої інформації про ухилення ОСОБА_1 від виконання застосованого до нього адміністративного стягнення (як підставу для зупинення). Натомість, ці матеріали дають підстави для висновку про невиконання постанови суду внаслідок неналежного (недбалого) ставлення до своїх службових обов`язків уповноваженими працівниками територіального органу Національної поліції, які обмежились лише складанням аналогічних за змістом рапортів про відсутність ОСОБА_1 за місцем проживання, лише одного разу в березні 2017 року відібрали пояснення в матері правопорушника й не вживали ніяких заходів до розшуку та встановлення його місцезнаходження, а до подання додано лише довідку Великозагорівського старостинського округу №166 від 02.04.2024р. про відсутність ОСОБА_1 за зареєстрованим місцем проживання.

Водночас ініційоване подання не містить жодного посилання та доданих доказів про вчинення чи невчинення ОСОБА_1 у період з 16 жовтня 2016 року по 16 жовтня 2018 року нових адміністративних чи кримінальних правопорушень, що в силу вимог ч.4 ст.80 КК України є визначальною передумовою для переривання дворічного строку давності виконання постанови та унеможливлює звільнення особи від відповідальності за скоєне правопорушення. Разом з тим, саме відповідні інформаційні бази Національної поліції містять повні відомості про притягнення осіб до адміністративної та кримінальної відповідальності за вчинення правопорушень і суб`єкт звернення не був позбавлений можливості викласти зазначені обставини в поданні з долученням відповідних інформаційних довідок, проте цього безпідставно не зробив.

Відтак, без з`ясування обставин можливості переривання строку давності виконання постанови суд наразі позбавлений можливості прийняти законне й обгрунтоване рішення по суті заявлених у поданні вимог.

Таким чином, враховуючи викладені обставини, дане подання органу Національної поліції є передчасним, необгрунтованим і не підлягає задоволенню.

Одночасно суд роз`яснює, що відмова в задоволенні вказаного подання не перешкоджає повторному зверненню до суду після усунення вищеокреслених недоліків.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України №2-рп/2015 від 31.03.2015р. у справі №1-7/2015 рішення суду про вирішення питань, пов`язаних з виконанням постанови суду, апеляційному оскарженню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.304 КУпАП, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні подання Т.в.о. начальника ВП №3 (м.Борзна) Ніжинського РУП ГУНП в Чернігівській області про звільнення від відбування адміністративного стягнення у виді адміністративного арешту у зв`язку із закінченням строку давності виконання постанови відмовити.

Постанова оскарженню не підлягає.

Суддя Борзнянського районного суду О.А.Луговець