Справа №484/3677/24
Провадження № 33/812/446/24
Категорія: ч. 1 ст.122-2 КУпАП
П О С Т А Н О В А

Іменем України

12 вересня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Базовкіної Т.М.,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

за участю захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 на постанову, яку ухвалив суддя Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області, під головуванням судді Маржиної Т.В. у приміщенні цього ж суду 30 липня 2024 року, якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 122-2 КУпАП, та накладено на нього стягнення у вигляді штрафу в розмірі дев`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, в сумі 153 грн.,

у с т а н о в и в :

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД №818013 від 29 червня 2024 року ОСОБА_1 29 червня 2024 року о 00.01 год. керував транспортним засобом VOLKSWAGEN GOLF, номерний знак НОМЕР_1 , в м. Первомайську по вул. Грушевського, 3, не виконав вимогу працівника поліції про зупинку, яку поліцейський здійснив сигнальним диском з червоним сигналом, вказуючи на транспортний засіб та подальше місце його зупинки, чим порушив вимоги пунктів 2.4, 8.9.а Правил дорожнього руху.

Такі дії ОСОБА_1 поліцейський при складанні протоколу кваліфікував як вчинення адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122-2 КУпАП.

Протокол про адміністративне правопорушення серії ААД №818013 від 29 червня 2024 р. направлений на розгляд до Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області.

У судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_1 пояснив, що своєї вини у пред`явленому обвинуваченні не визнає, адже він не керував транспортним засобом, був пасажиром, стверджував, що перебував в стані алкогольного сп`яніння, грубо себе поводив, тому працівники поліції і склали на нього протокол про адміністративне правопорушення. Вважає, що відсутні докази факту керування ним транспортним засобом, а тому його не можна притягнути до відповідальності.

Постановою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 30 липня 2024 року визнано винним ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 122-2 КУпАП, та накладено на нього стягнення у вигляді штрафу в розмірі дев`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі 153 грн., а також стягнуто 605 грн. 60 коп. судового збору в дохід держави.

Не погодившись із зазначеною постановою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що постанова суду є незаконною, винесеною внаслідок неправильної оцінки наявних у справі доказів, а тому просить її скасувати та винести нову, якою провадження у справі закрити за відсутністю в його діях події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122-2 КУпАП.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в ніч з 28 на 29 червня 2024 р. він знаходився поблизу виходу з центрального парку м. Первомайська, біля кафе «Півниця» по вул. Толстого та зателефонував дружині - ОСОБА_3 , щоб вона його забрала додому, оскільки вже мала настати комендантська година. ОСОБА_4 за кермом автомобіля VOLKSWAGEN GOLF, державний номерний знак НОМЕР_2 , який належить саме їй, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (копія додається), під`їхала до нього, і слідом за нею через декілька секунд на вул. Толстого повернув службовий автомобіль працівників поліції. Коли працівники поліції їх побачили, то ОСОБА_1 стояв біля автомобіля, ОСОБА_4 була за кермом, тобто він ще не встиг сісти в автомобіль, щоб їхати додому. Працівники поліції відразу почали кричати на нього, що він порушив правила дорожнього руху, оскільки не зупинив автомобіль на вимогу поліцейського. Він спочатку намагався пояснити, що автомобіль не його, а дружини, і вона їхала за кермом за ним, але ситуація переросла в конфлікт. Із-за цього працівники поліції вже не стали з`ясовувати, чому ОСОБА_4 за кермом, не перевірили її документи, як то - посвідчення водія та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, не опитали її стосовно дійсних обставин справи. Відносно нього були складені матеріали про адміністративне правопорушення, з якими він був не згоден. Крім того, ОСОБА_1 , вказує, що під час розгляду справи Первомайським міськрайонним судом Миколаївської області він пояснював дійсні обставини справи, не заперечував факт конфліктної ситуації, але судом не було враховано, що під час складання матеріалів працівники поліції не відобразили всі обставини, що мають значення для прийняття правильного та об`єктивного рішення, а саме: не опитали Вікторію, не перевірили документи на право керування та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу.

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, заслухавши захисника ОСОБА_1 адвоката Ремського Є.В., який підтримав доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з таких міркувань.

Статтею 14 Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року №3353-XII встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Пунктом 1.3 Правил дорожнього руху, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 р. № 1306 (далі Правила), передбачений обов`язок учасників дорожнього руху знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.

Відповідно до п. 2.4 Правил на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також: а) пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1; б) дати можливість перевірити номери агрегатів і комплектність транспортного засобу; в) дати можливість оглянути транспортний засіб відповідно до законодавства за наявності на те законних підстав, у тому числі провести з використанням спеціальних пристроїв (приладів) перевірку технічного стану транспортних засобів, які відповідно до законодавства підлягають обов`язковому технічному контролю

Згідно із пунктом 8.9 Правил вимога про зупинку транспортного засобу подається поліцейським: а) жезлом або рукою, що вказує на цей транспортний засіб;б) за допомогою увімкненого проблискового маячка синього і червоного або лише червоного кольору та (або) спеціального звукового сигналу;в) за допомогою гучномовного пристрою;г) за допомогою спеціального табло, на якому зазначається вимога про зупинку транспортного засобу. Водій повинен зупинити транспортний засіб у місці, на яке йому буде вказано, з дотриманням правил зупинки.

Частиною 1 статті 122-2 КУпАП передбачена відповідальність за невиконання водіями вимог поліцейського, а водіями військових транспортних засобів - вимог посадової особи військової інспекції безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах України про зупинку транспортного засобу.

Європейський Суд з прав людини у рішенні «Шмауцер (Schmautzer) проти Австрії» від 23 жовтня 1995 року зазначив, що дорожньо-транспортні правопорушення, за які може бути накладено стягнення у виді штрафу чи обмеження у користуванні водійськими правами, підпадають під визначення «кримінального обвинувачення». Позбавлення прав на управління транспортним засобом також розглядається Європейським Судом кримінально-правовою санкцією, оскільки «право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності» (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Маліге проти Франції» від 23 вересня 1998).

Згідно «критеріїв Енгеля», сформованих Європейським судом з прав людини у справі «Енгель та інші проти Нідерландів» (1976 рік), критеріями для визначення поняття «кримінальне обвинувачення» є: критерій національного права (чи підпадає певне протиправне діяння під ознаки злочину згідно з національними нормами); критерій кола адресатів (якщо відповідальність поширюється на невизначене коло осіб, то правопорушення підлягає кваліфікації як кримінальне); критерій мети та тяжкості наслідків (у випадку, якщо у санкції наявний саме елемент покарання, а передбачені санкції є достатньо суворими, скоєне правопорушення розглядається за природою кримінального злочину).

Слід зазначити, що Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на недосконалість чинного законодавства України і необхідність дотримуватися принципу правової визначеності (п. 53 рішення від 06.11.2008 у справі «Єлоєв проти України» (Yeloyev v. Ukraine), заява № 17283/02); п. 19 рішення від 18.12.2008 у справі «Новік проти України» (Novik v. Ukraine), заява № 48068/06), а Конституційний Суд України у п. 3.4 і 3.6 свого рішення від 11 жовтня 2011 року (справа № 10-рп/2011), аналізуючи положення міжнародних актів, наголосив, що «не вбачається різниці між кримінальними та адміністративними протиправними діяннями, оскільки вони охоплюються загальним поняттям «правопорушення», а відмінність адміністративного правопорушення від злочину полягає, насамперед, у тому, що воно є менш суспільно небезпечним». У цьому рішенні Конституційний Суд України поширив певні гарантії кримінального процесу і на процес притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Системний аналіз положень частини 1 статті 122-2 КУпАП, відповідальність за якою поширюється на невизначене коло осіб та передбачає накладення штрафу в розмірі дев`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення права керування транспортними засобами на строк від трьох до шести місяців, дозволяє дійти висновку, що за своєю суттю це є кримінальними порушеннями/обвинуваченнями.

При цьому кваліфікація порушення/обвинувачення як «кримінального» дає особі додаткові гарантії, які передбачені Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, у тому числі обов`язок довести вину особи, який передбачений ч. 2 ст. 6 Конвенції, та заборона подвійного притягнення до відповідальності за одне порушення (ст. 4 Протоколу 7 до Конвенції).

Згідно ст. 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Статтею 62 Конституції України визначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Регламентований ст. 62 Конституції України принцип презумпції невинуватості звільняє особу від обов`язку доводити свою невинуватість, усі сумніви щодо доведеності вини повинні тлумачитись на користь обвинуваченого. Якщо правопорушник (обвинувачений) посилається на обставини, що свідчать про його невинуватість, то встановити або спростувати такі обставини повинна сторона обвинувачення. Показання правопорушника (обвинуваченого) підлягають оцінці за тими ж правилами, що й усі докази, наявні у матеріалах адміністративного чи кримінального провадження.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом (частини 1-3 ст. 7 КУпАП).

Згідно із ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до вимог статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

З аналізу статей 251, 252 КУпАП слідує, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. При цьому, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Отже, суддя, розглядаючи справу про адміністративне правопорушення, повинен всебічно, повно і об`єктивно дослідити всі обставини справи, оцінивши кожен доказ як окремо, так і в їх сукупності й навести в своєму рішенні висновки за результатами їх дослідження та оцінки щодо відсутності або наявності в діях особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, складу інкримінованого їй адміністративного правопорушення.

Вимоги вказаних правових норм не були дотримані судом першої інстанції в повному обсязі.

Так, статтею 9 КУпАП визначено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Тобто адміністративне правопорушення - це вчинок, який має форму або дії, або бездіяльності. Проте щоб вчинок можна було кваліфікувати як адміністративне правопорушення, він повинен мати сукупність юридичних ознак, що визначають склад правопорушення. Наявність усіх ознак правопорушення є єдиною підставою для притягнення правопорушника до відповідальності. Якщо відсутня хоча б одна з ознак правопорушення, особа не може бути притягнута до відповідальності.

Так, суб`єктом правопорушення, передбаченого частини 1 статті 122-2 КУпАП, є водій транспортного засобу.

З огляду на зміст протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД №818013 ОСОБА_1 інкримінується порушення вимог правил 2.4, 8.9 «а» Правил , а саме що він 29 червня 2024 р. о 00.01 год. керував транспортним засобом VOLKSWAGEN GOLF, номерний знак НОМЕР_1 , в м. Первомайську по вул. Грушевського, 3, і не виконав вимогу працівника поліції про зупинку транспортного засобу, яку поліцейський здійснив сигнальним диском з червоним сигналом, вказуючи на транспортний засіб та подальше місце його зупинки.

Тобто доказуванню у даній справі підлягає, насамперед, факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом за обставин, викладених у протоколах про адміністративні правопорушення, а також невиконання вимог поліцейського щодо зупинки автомобілю саме водієм . Він такі факти заперечує.

У пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» роз`яснено, що керування транспортним засобом - виконання функцій водія під час руху такого засобу або інструктора-водія під час навчання учнів-водіїв, незалежно від того, керує особа транспортним засобом, який рухається своїм ходом чи за допомогою буксирування. Для притягнення до відповідальності за ст. 130 КпАП не має значення, протягом якого часу особа, яка перебуває у стані сп`яніння чи під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, керувала транспортним засобом. Правопорушення вважають закінченим з того моменту, коли він почав рухатись.

У постанові від 20 лютого 2019 по справі №404/4467/16-а Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зазначив, що «само по собі керування транспортним засобом розуміється як технічна дія водія з метою приведення транспортного засобу в рух, зворушення з місця і, як наслідок, переміщення транспортного засобу в просторі. Експлуатація транспортного засобу передбачає використання цього транспортного засобу за призначенням, тобто з метою керування».

Таким чином, керування транспортним засобом це умисне виконання особою функцій водія шляхом вчинення технічних дій для приведення транспортного засобу в рух та зворушення з місця, а під час руху для зміни напрямку руху та/чи швидкості транспортного засобу.

Згідно пояснень особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 в суді першої інстанції він заперечував факт керування транспортним засобом 29 червня 2024 року о 00 год 01 хвил., а отже і не виконання ним вимог поліцейського про зупинку транспортного засобу. Пояснював, що він не керував в той вечір автомобілем, за кермом перебувала його дружина ОСОБА_3 , яка на його прохання приїхала забрати його.

До протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД №818013 поліцейські долучили оптичний диск з відеозаписами з відеореєстратора з патрульного автомобілю та нагрудних камер поліцейських, на яких зафіксовані події ночі 29 червня 2024 року.

Так, згідно цих записів 29 червня 2024 року о 00:01:19 годині на вул. Грушевського працівник поліції, який перебував на проїзній частині дороги, подав вимогу про зупинку за допомогою сигнального диску з червоним сигналом, вказуючи на транспортний засіб - легковий автомобіль VOLKSWAGEN GOLF, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та подальше місце його зупинки, однак автомобіль продовжив рух, не зупиняючись. Після цього поліцейські одразу почали переслідувати даний транспортний засіб на патрульному автомобілі. О 00:01:46 год. поліцейський автомобіль наздогнав VOLKSWAGEN GOLF, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який вже був припаркований, а біля автомобілю, з водійської сторони стояв чоловік, ОСОБА_1 Наступний запис починається о 00:05:29. Поліцейський відчиняє двері автомобілю з боку водія, за кермом автомобіля знаходиться жінка, пристебнута паском безпеки. ОСОБА_1 поліцейський пояснює, що він не зупинився на вимогу поліцейського та пропонує пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу або в медичному закладі, на що ОСОБА_1 неодноразово пояснює, що він не водій, водій жінка та що він підійшов до автомобілю, він пасажир.

Також на відеозапису з нагрудної камери поліцейського зафіксовано, що працівник поліції пояснює ОСОБА_1 , що є дислокація відеокамер по всьому Первомайську і що саме вони (поліцейські) будуть доводити, де він їхав і звідки виходив.

Проте матеріали адміністративної справи не містять такого відеозапису, який підтверджує той факт, що саме ОСОБА_1 керував 29 червня 2024 року о 00:01 годині автомобілем VOLKSWAGEN GOLF, реєстраційний номер НОМЕР_1 , зокрема і в момент, коли поліцейський подав сигнал на зупинку транспортного засобу, як про це зазначено в протоколі про адміністративні правопорушення.

Не підтверджується факт керування саме ОСОБА_1 транспортним засобом за обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення, іншими наявними в адміністративній справі доказами, зокрема, звертає увагу той факт, що від моменту подання поліцейським вимоги про зупинку автомобіля VOLKSWAGEN GOLF, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та до того, як поліцейський автомобіль наздогнав автомобіль VOLKSWAGEN GOLF, коли біля нього перебував ОСОБА_1 , пройшло 27 секунд.

Апеляційний суд зауважує, що вина особи у вчиненні адміністративного правопорушення повинна бути доведена поза розумним сумнівом.

Тобто, дотримуючись засад змагальності, та виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений статтями 251, 255 КУпАП, особи, які уповноважені на складання протоколу про адміністративне правопорушення, та збір доказів, мають довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні адміністративного правопорушення, за встановленими обставинами якого відносно неї складено протокол.

В цьому разі стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, достеменно встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення подій, які є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміновані правопорушення були учинені і особа, яка притягнута до адміністративної відповідальності, є винною у вчиненні цих правопорушень.

Апеляційний суд вважає, що у справі, яка переглядається, посадовими особами патрульної поліції не було дотримано стандарту доведення поза розумними сумнівами, що інкриміноване ОСОБА_1 правопорушення вчинено саме цією особою, а не іншою. А саме: не були перевірено його пояснення про те, що автомобілем під час подання поліцейським вимоги про зупинку керувала інша особа, зокрема, шляхом встановлення цієї особи, а також шляхом перевірки камер спостереження біля місця дорожньо-транспортної пригоди на предмет наявності відеозапису цієї події, опиту свідків тощо.

За такого в матеріалах справи відсутні допустимі та достовірні докази того, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом відповідно до обставин, зазначених у протоколі про адміністративне правопорушення серії ААД №818013 від 29 червня 2024 р., а тому недоведеним є викладений у вказаних протоколах факт, що він є суб`єктом відповідальності за вказане у протоколі правопорушення, відповідальність за яке передбачена частиною 1 статті 122-2.

З огляду на наведене, а також положення статті 62 Конституції України, відповідно яких усі сумніви щодо доведеності вини особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, повинні тлумачитись на користь цієї особи, а спростувати її посилання на невинуватість повинна сторона обвинувачення, а також, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, суд першої інстанції помилково дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні ним 29 червня 2024 р. адміністративного правопорушення, оскільки в суді не доведена належними та допустимим доказами наявність в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 122-2 КУпАП.

Тому постанову судді слід скасувати із закриттям провадження у справі про адміністративне правопорушення з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 247 КУпАП, через відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 122-2 КУпАП.

Керуючись статтями 247, 294 КУпАП, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову судді Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області, від 30 липня 2024 року, якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 122-2 КУпАП, та накладено на нього стягнення у вигляді штрафу в розмірі дев`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, в сумі 153 грн., скасувати, провадження у справі про адміністративні правопорушення закрити за відсутності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 122-2 КУпАП, на підставі пункту 1 частини 1 статті 247 КУпАП.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Миколаївського апеляційного суду Т.М. Базовкіна