КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи № 760/6512/24 Апеляційне провадження № 33/824/3720/2024Головуючий у суді першої інстанції - Застрожнікова К.С. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 серпня 2024 року Київський апеляційний суд у складі судді Оніщука М.І., розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Солом`янського районного суду м. Києва від 07 червня 2024 року про притягнення

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

до адміністративної відповідальності, передбаченої частиною 1 статті 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

В С Т А Н О В И В:

Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 07.06.2024 провадження у справі про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 173-2 КУпАП- закрито (а.с.109-113).

Не погоджуючись з постановою суду потерпіла ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить постанову скасувати та прийняти нову, якою ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що судом неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права; не повністю досліджено докази, що містяться в матеріалах справи; суд не звернув уваги, що фактичні події підтверджують наявність усіх ознак психологічного насильства; а також суд не надав належної оцінки особі ОСОБА_3 , який вже вчиняв адміністративні правопорушення, за що притягувався до адміністративної відповідальності. Враховуючи викладене, у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для закриття провадження у справі (а.с.115-117).

У судовому засіданні ОСОБА_3 проти задоволення апеляційної скарги заперечував та просив постанову суду залишити без змін. При цьому пояснив, що він та його батько проживають разом у кв. АДРЕСА_2 . Разом із ними проживає його племінниця ОСОБА_1 , з якою в нього час-від-часу виникають непорозуміння з приводу дотримання порядку у житловій квартирі. 17.03.2024, коли він відпочивав у власній кімнаті, до нього у кімнату без дозволу увійшли його брат та дружина брата, які почали із ним конфліктувати з приводу того, що він вимагає від їхньої доньки прибирати за собою у квартирі, та почали звинувачувати його у тому, що він ображав племінницю. Брат із дружиною проживають в цьому ж під`їзді будинку, однак в іншій квартирі. У подальшому він викликав наряд поліції. Під час сімейної сварки він на адресу брата та його родини нецензурною лайкою чи образливими словами не виражався, жодного фізичного чи психологічного насильства не застосовував, та умислу на вчинення домашнього насильства відносно членів своєї родини не мав. Наразі племінниця з квартири виїхали, тож з ними не проживає.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не сповістила (а.с.124,127).

Враховуючи положення ч. 7 ст. 294 КУпАП суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності ОСОБА_1 , оскільки її неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, перевіривши доводи наведені в апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст. ст. 245, 251 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне й об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом. Доказами у справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи у його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Орган (посадова особа), відповідно до ст. 252 КУпАП оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Отже при розгляді справи про адміністративне правопорушення, у відповідності з вимогами ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинене таке правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 7 ст. 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. При цьому, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами поданої апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серії ВАБ № 922254 від 17.03.2024, ОСОБА_3 17.03.2024 близько 14 год. 20 хв. за адресою: АДРЕСА_1 , вчинив домашнє насильство в сім`ї психологічного та фізичного характеру відносно доньки брата, а саме: виражався образливими словами, розкидав речі, чим міг завдати шкоди психологічному здоров`ю потерпілої та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Також відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАБ № 922256 від 17.03.2024, ОСОБА_3 17.03.2024 близько 13 год. 15 хв. за адресою: АДРЕСА_1 , вчинив домашнє насильство в сім`ї психологічного та фізичного характеру відносно брата, а саме: виражався образливими словами, штовхався, чим міг завдати шкоди психологічному та фізичному здоров`ю потерпілого та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Крім цього, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАБ № 922255 від 17.03.2024, ОСОБА_3 17.03.2024 близько 13 год. 15 хв. за адресою: АДРЕСА_1 , вчинив домашнє насильство в сім`ї психологічного характеру відносно дружини брата, а саме: виражався образливими словами, розпочинав конфліктувати, чим міг завдати шкоди психологічному здоров`ю потерпілої та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Указані справи судом першої інстанції об`єднані в одне провадження.

Судом першої інстанції вислухано пояснення усіх учасників події, допитано свідка ОСОБА_4 та їх пояснення докладно відображено в оскаржуваній постанові.

Оцінивши подані до суду докази у їх сукупності, взявши до уваги пояснення всіх учасників події, суд дійшов обґрунтованого висновку, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі, а також достатні докази, сукупність яких, зокрема і поза розумним сумнівом, могли б вказувати на вчинення ОСОБА_3 домашнього психологічного та фізичного насильства по відношенню до свого брата, його дружини та племінниці, оскільки сторони конфлікту пояснювали різні версії події, у тому числі і щодо застосування психологічного та фізичного насильства по відношенню одне до одного, проте такі їх твердження не підтверджуються жодними належними, достатніми та допустимими доказами.

Так, диспозиція ч. 1 ст. 173-2 КУпАП передбачає відповідальність за вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статті, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі його винесення.

Відповідно до п. 3 ч. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон) домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Згідно п. 14 ст. 1 Закону психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Для правильної кваліфікації дій особи, яка притягується до адміністративної відповідальності з підстав передбачених ч. 1 ст. 173-2 КУпАП факт порушення вказаних прав повинен бути відображений у протоколі про адміністративне правопорушення.

Об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого зазначеною статтею, полягає в умисному вчиненні будь-яких з зазначених у диспозиції дій, та передбачає існування обов`язкової ознаки - можливість настання фізичної чи психологічної шкоди, яка була чи могла бути завдана потерпілому. Разом з тим, вчинення будь-яких діянь фізичного, психологічного чи економічного характеру, повинно бути підтверджено поясненнями свідків, потерпілих або іншими доказами (наприклад аудіо/відео фіксацією), що є необхідним елементом складу даного правопорушення.

Отже, домашнє насильство, яке охоплюється диспозицією ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, має місце тоді, коли будь-які діяння фізичного, психологічного чи економічного характеру тягнуть за собою можливість настання чи настання шкоди фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.

Системний аналіз існуючого національного та міжнародного законодавства свідчить про те, що домашнє насильство істотно відрізняється від звичайних конфліктних відносин, оскільки має певні ознаки та характеризується тим, що особа, яка застосовує домашнє насильство, маючи значну перевагу в своїх можливостях, діє умисно з наміром досягти бажаного результату, який полягає у заподіянні шкоди потерпілому шляхом порушення його прав і свобод.

У той час, як під конфліктом необхідно розуміти такий стан взаємовідносин, який характеризується наявністю зіткнення протилежних інтересів і поглядів, напруження і крайнє загострення суперечностей, що може призвести до активних дій, ускладнень, боротьби, що супроводжуються складними колізіями; ситуація, в якій кожна зі сторін намагається зайняти позицію несумісну з інтересами іншої сторони.

Виникнення конфлікту залежить не лише від об`єктивних причин, але й від суб`єктивних факторів, до яких необхідно віднести власні уявлення учасників конфлікту про себе, свої потреби, мотиви, життєві цінності та ставлення до іншої сторони конфлікту.

Тобто, факт вчинення конфлікту, навіть між особами, визначеними Законом, сам по собі не може свідчити про факт скоєння насильства.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративне правопорушення, визначених ст. 255 КУпАП (ч. 2 ст. 251 КУпАП).

Протокол є важливим процесуальним документом, який засвідчує факт неправомірних дій за які передбачена адміністративна відповідальність та його невід`ємні складові частини повинні бути оформлені належним чином, містити в собі всі дані, необхідні для своєчасного та об`єктивного вирішення питання про наявність в діях особи складу адміністративного правопорушення.

При цьому, всі викладені в протоколі про адміністративне правопорушення обставини повинні бути доведені сукупністю належних та допустимих доказів.

Отже, особа, яка складала протокол, повинна ретельно з`ясувати обставини події (конфлікту) у всіх учасників, відшукати можливих свідків події та, у сукупності зі з`ясованими обставинами та здобутими доказами на їх підтвердження, визначитися чи дії особи завдали шкоди психічному здоров`ю іншій особі, чи могли завдати таку шкоду, а також чи такі дії чинили психологічне або фізичне насильство.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України № 23-рп/2010 від 22.12.2010 адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах і правової презумпції, в тому числі і закріпленій в ст. 62 Конституції України презумпції невинуватості.

У силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачиться на її користь, недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Стосовно складеного протоколу про адміністративне правопорушення, то сам по собі він не може бути беззаперечним доказом вини особи в тому діянні, оскільки не являє собою імперативного факту доведеності вини особи, тобто не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом».

Насильство у родині будь-якого характеру, відрізняється від конфліктних ситуацій, спорів, що виникають у кожній сім`ї та не становлять загрози подальшому розвитку здорових стосунків, тим, що при домашньому насильстві завжди дії того, хто допускає таке насильство, носять навмисний характер, з наміром досягнення бажаного результату, тягнуть спричинення шкоди; відбувається порушення прав і свобод людини; наявна значна перевага сил (фізичних, психологічних, пов`язаних із вищою посадою тощо) того, хто чинить насильство. Якщо в діях немає хоча б однієї з чотирьох наведених ознак, вони не є насильством.

Судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що між учасниками події, які є родичами, відсутня атмосфера взаєморозуміння. З їх пояснень та наявних у справі доказів вбачається, що між ними мав місце саме конфлікт, який не містить ознак домашнього насильства у розумінні норм Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Також, судом правомірно встановлено, що у ОСОБА_3 був відсутній умисел на заподіяння шкоди психічному та фізичному здоров`ю потерпілих. Сама по собі емоційна розмова і з`ясування стосунків між учасниками конфлікту, які перебувають у родинних відносинах, не утворює складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також не повноти дослідження доказів не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду.

Твердження апелянта про те, що судом не надано належної оцінки особі ОСОБА_3 , який вже вчиняв адміністративні правопорушення, за що притягувався до адміністративної відповідальності, не можуть братись до уваги, оскільки обставина притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення іншого правопорушення, не може впливати на вирішення даної справи.

Отже, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав усім доводам учасників справи та наявним у справі доказам, у їх сукупності, належну оцінку та ухвалив законне і справедливе судове рішення.

Таким чином, оскільки належних та допустимих доказів, які б об`єктивно та поза межами розумного сумніву доводили факт скоєння ОСОБА_3 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, а саме домашнього насильства, тобто умисного вчинення діянь психологічного та фізичного характеру, внаслідок чого могла бути завдана шкода психічному та фізичному здоров`ю потерпілого, матеріали справи не містять, то це виключає можливість притягнення його до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Солом`янського районного суду м. Києва від 07 червня 2024 року відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя М.І. Оніщук