Справа № 344/3379/22
Провадження № 33/4808/1/24
Категорія ст.130 ч.1 КУпАП
Головуючий у 1 інстанції Руденко Д. М.
Суддя-доповідач Васильєв
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2024 року м. Івано-Франківськ

Суддя Івано-Франківського апеляційного суду Васильєв О.П.,

розглянувши справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 квітня 2022 року, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , громадянина України,

визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік, а також стягнуто судовий збір в розмірі 496 грн. 20 коп.,-

в с т а н о в и в :

Судом першої інстанції встановлено, що водій 19.02.2022 року о 05 год. 45 хв. в м. Івано-Франківську по вул. Хоткевича, 50/3, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки «Фольксваген Пассат», н.з. НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, хитка хода. Від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку водій відмовився в присутності двох свідків. Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п.2.5 Правил дорожнього руху України, за що передбачена відповідальність ч.1 ст.130 КУпАП.

Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що постанова суду є незаконною та необґрунтованою, судом було проігноровано практику судів за ідентичними справами.

Апелянт наполягав на тому, що матеріали справи не містять доказів його керування транспортним засобом, на що суд не звернув увагу та не навів в постанові суду мотиви відхилення доказів його аргументів щодо невинуватості у вчиненні правопорушенні, що є неприпустимим при ухваленні рішення у справі.

ОСОБА_1 звертає увагу на те, що судом розгляд справи не було здійснено, а постанова суду була виготовлена по шаблону, яка не відповідає обставинам справи та наявним доказам, з наведенням різних статей законів та без аргументів щодо об`єктивного розгляду справи.

Вважає, що справу необхідно було закрити з підстав порушення оформлення працівниками поліції матеріалів справи та визнання доказів недопустимими.

Звертав увагу, що фактів матеріали справи не містять даних про керування ним транспортним засобом та стверджував, що він із однією родичкою, за її проханням, надав їй право на керування транспортним засобом, яка заїхала до своєї знайомої, припаркувала автомобіль біля під`їзду будинку. Він чекав її в автомобілі, чув несправність рульового керування, то ж сів за кермо автомобіля поки чекав її. Вважав за необхідне не свідчити проти своєї родички на підставі ст.63 Конституції України.

Вважає, що у працівників поліції безпідставно виникла підозра у тому, що він керував транспортним засобом з ознаками алкогольного сп`яніння.

Наголосив на тому, що його не було відсторонено від керування транспортним засобом і працівники поліції його просто відпустили. Вважає, що працівники поліції виконували план своєї роботи, а не дотримання ними вимог законодавства при виконання ними функціональних обов`язків.

ОСОБА_1 наголошує на тому, що свідчення свідків не можна брати до уваги, бо у нього з ними відбувся конфлікт, самі свідки не писали пояснення, їх свідчення були написані працівником поліції., а тому їх свідчення не слід вважати належними доказами у справі.

Апелянт наголосив в апеляційній скарзі на тому, що неприпустимо приймати рішення у справі спираючись лише на безпідставні та формальні записи в протоколі, дані якого не підтверджені жодними доказами.

Таким чином, судом порушено вимоги щодо детального з`ясування обставин справи, яким не надано належної оцінки.

Вважає, що в матеріалах справи відсутні переконливі докази наявності в його діях вини правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.130 КУпАП.

Просить скасувати постанову суду та закрити провадження по справі у зв`язку з відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 16 грудня 2022 року провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 квітня 2022 року щодо ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП було зупинено до його звільнення з військової служби.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 04 липня 2024 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 було відновлено у зв`язку з тим, що відповідно до листа Начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 за №9/1/2081 від 26 червня 2024 року було встановлено, що ОСОБА_1 був звільнений з військової служби в запас (за сімейними обставинами) та з 01.08.2023 року перебуває на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В судове засідання апеляційної інстанції особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 не з`явився, хоча в установленому законом порядку неодноразово повідомлявся про розгляд апеляційної скарги, не подав клопотання про відкладення розгляду справи та не підтвердив поважність причин щодо неможливості явки в судове засідання апеляційної інстанції.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, особиста присутність підсудного під час провадження в суді апеляційної інстанції не має такого ж вирішального значення, як в суді першої інстанції. Умови застосування статті 6 Конвенції стосовно провадження в суді апеляційної інстанції залежать від особливостей певного провадження; слід взяти до уваги загалом проведений судовий процес у національній правовій системі, а також роль, яку відіграє у ньому суд апеляційної інстанції (Ермі проти Італії ) При цьому, обвинувачений може відмовитися від свого права брати участь або бути заслуханим в апеляційному провадженні, або прямо, або своєю поведінкою (Кашлев проти Естонії, Хернандес Ройо проти Іспанії).

Апеляційний суд приймає до уваги, що в апеляційній скарзі не ставиться питання про погіршення становища особи, яка притягається до адміністративної відповідальності у зв`язку з чим участь цієї особи в суді апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Апеляційний суд, приймаючи до уваги, що ОСОБА_1 знає про наявність відповідного провадження в суді апеляційної інстанції, не повідомив суд про його звільнення з військової служби з метою відновлення провадження по справі, не подав клопотання про відкладення розгляду справи та не повідомив про бажання приймати участь у судовому засіданні.

Враховуючи вищенаведене та приймаючи до уваги процесуальну поведінку апелянта протягом всього строку розгляду справи в суді апеляційної інстанції, апеляційний суд, вважав за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності ОСОБА_1 .

Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а постанову судді необхідно залишити без змін з наступних підстав.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що Європейський суд неодноразово вказував, що адміністративне правопорушення, санкція за вчинення якого у КУпАП передбачає адміністративний арешт, визнається кримінальним правопорушенням у розумінні Конвенції (справа "Гурепка проти України"), а позбавлення прав на управління транспортним засобом також розглядається Європейським Судом кримінально-правовою санкцією, оскільки право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності.

Визнання кримінально-правового змісту справи свідчить про те, що особа, яка притягається до відповідальності за вчинення такого правопорушення повинна користуватися основними гарантіями, які забезпечуються при обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, серед яких право знати, у вчиненні якого правопорушення його підозрюють або обвинувачують, бути чітко і своєчасно повідомленим про свої права та обов`язки, мати захисника, оскаржувати судові рішення в апеляційному та касаційному порядку та інші.

Апеляційний суд також неодноразово звертав увагу на недосконалість КУпАП, який було введено в дію Постановою Верховної Ради Української РСР №8074-10 від 07.12.1984 року та вказував на необхідність здійснення правосуддя, виходячи з загальних принципів здійснення судочинства, з метою забезпечення справедливої процедури і юридичної визначеності.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд, враховуючи недосконалість КУпАП, який було введено в дію Постановою Верховної Ради Української РСР №8074-10 від 07.12.1984 року, вважає за необхідне здійснювати правосуддя, виходячи з загальних принципів здійснення судочинства, з метою забезпечення справедливої процедури і юридичної визначеності.

Крім того, апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що ЄСПЛ неодноразово зазначав, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. («Пономарьов проти України»)

Так, під час апеляційного розгляду справи, судом апеляційної інстанції у повному обсязі були реалізовані права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності щодо права скористуватись юридичною допомогою професійного захисника та були перевірені її доводи щодо невинуватості у вчиненні правопорушення, внаслідок чого було встановлено, що вони є безпідставними та повністю спростовуються сукупністю досліджених доказів.

Апеляційний суд вважає, що допущені судом першої інстанції порушення процесуального закону не можуть бути безумовною підставою для скасування судового рішення та ухвалення іншого судового рішення аналогічного за своїм змістом.

Апеляційний суд вважає, що підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції можуть бути тільки істотні порушення вимог процесуального законодавства, які перешкодили суду правильно встановити фактичні обставини та надати вірну оцінку сукупності досліджених доказів та прийти до обґрунтованого висновку про доведеність вини у вчиненні правопорушення.

Так, діючий КУпАП не містить визначення правових підстав для скасування судового рішення суду першої інстанції у зв`язку з чим при вирішанні цього питання необхідно виходити із загальних принципів здійснення судочинства.

Апеляційний суд вважає, що судове рішення суду першої інстанції підлягає обов`язковому скасуванню у тому, випадку, коли за наявності підстав для закриття провадження суд не закрив провадження по справі, або коли рішення було ухвалено незаконним складом суду.

Зокрема, підлягає обов`язковому скасуванню судове рішення у тому разі, коли вину обвинуваченого не доведено сукупністю належних та допустимих доказів по справі, коли відсутня подія правопорушення або коли в діях особи, яка притягається до відповідальності відсутній склад відповідного правопорушення.

Так, враховуючи, що в своїх доводах ОСОБА_1 посилаються на те, що суд першої інстанції прийшов до безпідставного висновку про доведеність вини у вчиненні правопорушення, суд апеляційної інстанції у повному обсязі перевірив вищевказані доводи та прийшов до висновку, що вони повністю спростовуються сукупністю досліджених судом доказів.

Постанова суду відповідає вимогам ст.283 КУпАП, і містить опис обставин, встановлених при розгляді справи, зазначення нормативного акту, який передбачає відповідність за дані правопорушення та прийняте по справі рішення.

Апеляційний суд надає оцінку сукупності доказів, які містяться в матеріалах справи з точки зору належності, допустимості, достовірності та достатності для прийняття відповідного процесуального рішення.

Суд першої інстанції, проаналізувавши сукупність досліджених доказів, прийшов до обґрунтованого висновку, про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КпАП України.

Так, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ААБ № 289100 від 19.02.2022 року, водій ОСОБА_1 19.02.2022 року о 05 год. 45 хв. в м. Івано-Франківську по вул. Хоткевича, 50/3, керував транспортним засобом марки «Фольксваген Пассат», н.з. НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, хитка хода. Водій відмовився від проходження огляду на місці за допомогою приладу Драгер та у медичному закладі у лікаря нарколога в присутності двох свідків у встановленому законом порядку. Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п.2.5 Правил дорожнього руху України, за що передбачена відповідальність ч.1 ст.130 КУпАП.

Вказаний протокол про адміністративне правопорушення складений уповноваженою на те особою інспектором взводу 2 роти 2 батальйону УПП в Івано-Франківській області лейтенантом поліції Сомборським Д.Р., з заповненням всіх необхідних реквізитів, встановлених ст.256 КУпАП та підписаний уповноваженою особою.

В протоколі зазначено, що особу водія ОСОБА_1 було встановлено згідно бази ІПНП, автомобіль «Фольксваген Пассат», н.з. НОМЕР_1 належить ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 було роз`яснені його права та обов`язки відповідно до ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП та повідомлено про розгляд справи в суді м. Івано-Франківська.

В протоколі зазначені свідки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , їх анкетні дані, правильність яких засвідчена їх власноручними підписами.

До протоколу про адміністративне правопорушення додано відео з боді камер 471283, 471282, відео з реєстратора, пояснення, направлення, акт огляду.

Працівниками поліції ОСОБА_1 тимчасовий дозвіл не видався на право керування транспортним засобом, посвідчення водія у останнього також не було вилучено.

В протоколі про адміністративне правопорушення міститься відмітка працівника поліції про те, що особа, яка притягається до відповідальності, відмовилась від підписання протоколу.

В матеріалах справи наявні оригінал та копія протоколу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_4 .

Відповідно до виписаних у ст. ст.254, 255, 256 КУпАП положень, протокол про адміністративне правопорушення - це офіційний документ, відповідним чином оформлений уповноваженою особою про вчинення діяння, яке містить ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого КУпАП, у якому крім іншого, зазначаються відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності; місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи.

Апеляційним судом не встановлено порушень вимог ст. ст.254, 255, 256 КУпАП.

Протокол про адміністративне правопорушення є документом, що офіційно засвідчує факти неправомірних дій і розцінюється як основне джерело доказів.

В своїх судових рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував на те, що формулювання обвинувачення є важливою умовою справедливого та об`єктивного судового розгляду.

Зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що суть обвинувачення полягає в тому, що особа, яка притягається до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП звинувачується у відмові від проходження в установленому законом порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння та порушенні вимог ст.2.5 Правил дорожнього руху України.

Апеляційний суд вважає, що обвинувачення висунуте ОСОБА_1 є конкретним, оскільки зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що суть обвинувачення полягає в тому, що особа, яка притягається до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП звинувачується у відмові від проходження в установленому законом порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння та порушенні вимог ст.2.5 Правил дорожнього руху України.

Відповідно до вимог ст.256 КУпАП протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності; при наявності свідків і потерпілих протокол може бути підписано також і цими особами.

У разі відмови особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, від підписання протоколу, в ньому робиться запис про це. Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право подати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до протоколу, а також викласти мотиви свого відмовлення від його підписання.

При складенні протоколу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюються його права і обов`язки, передбачені статтею 268 цього Кодексу, про що робиться відмітка у протоколі.

Зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення та долучених до матеріалів справи відеозаписів з нагрудних камер працівників поліції вбачається, що ОСОБА_1 був ознайомлений з тим, що відносно нього складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП (а.с.1) та адміністративну постанову з накладенням штрафу за керування транспортним засобом без посвідчення водія.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що у тому випадку, коли недотримання обов`язку повідомити у встановленому законом порядку про обвинувачення, трапилось з вини обвинуваченого, то він не може стверджувати про порушення прав сторони захисту (Ердоган проти Туреччини, Камбел і Фелл проти Сполученого Королівства)

Сукупність досліджених судом доказів, а саме матеріалів справи та відеодоказів з нагрудних камер працівників поліції, долучених до матеріалів справи, свідчить про те, що процесуальна поведінка ОСОБА_1 під час спілкування з працівниками поліції та складання матеріалів справи щодо нього свідчила про те, що він постійно намагався своїми діями ускладнити працівникам поліції виконання покладених на них обов`язків.

Зокрема, зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що ОСОБА_1 відмовився від дачі пояснень.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що право відмовитись давати свідчення щодо себе, закріплене ст.63 Конституції України, є важливою гарантією захисту від незаконного тиску на особу з метою змусити її своїми показаннями створити підставу для притягнення її до відповідальності. Дотримання права не свідчити проти себе є складовою реалізації права особи на справедливий і публічний розгляд її справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, закріпленого у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Проте заборона притягнення до відповідальності особи на підставі її відмови давати пояснення не свідчить про неможливість використання у доказуванні факту мовчання особи в ситуаціях, які чітко вимагають необхідність надання таких пояснень.

Зокрема, відповідно до практики розгляду справ Європейським судом з прав людини право на мовчання та право не давати свідчення проти себе не є абсолютними правами «не можна сказати, що рішення обвинуваченого мовчати впродовж усього кримінального провадження обов`язково не повинно мати наслідків, коли суд, що розглядає справу, намагатиметься оцінити докази проти нього. Питання, чи порушують статтю 6 негативні висновки, зроблені з мовчання обвинуваченого, має вирішуватися у світлі всіх обставин справи»

Право особи не давати пояснення не повинно перешкоджати «тому, щоб мовчання обвинуваченого в ситуаціях, які чітко вимагають його пояснення, бралося до уваги при оцінюванні переконливості доказів наведених обвинуваченням (справа «Джон Мюррей проти Сполученого Королівства»):

Апеляційний суд вважає, що гарантії щодо реалізації права не свідчити проти себе не позбавляють суд можливості враховувати відмову особи, яка обвинувачується у вчиненні адміністративного правопорушення від дачі показань, за умови доведеності її вини поза розумним сумнівом на підставі сукупності доказів, досліджених судом.

Апеляційний суд вважає, що ситуація, відповідно до якої транспортний засіб, який знаходився в користуванні ОСОБА_1 було виявлено вимагала від нього надати детальні пояснення, щодо обставин, які призвели до таких наслідків та можливої причетності до ДТП.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами по справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку посадова особа встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статті 251 КУпАП відеофіксація є одним із доказів в справі про адміністративне правопорушення, тому з метою всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин справи в їх сукупності, судом апеляційної інстанції були досліджені відеозаписи з нагрудних відеокамер (відеореєстраторів) інспекторів патрульної поліції.

Судом апеляційної інстанції були досліджені відеозаписи з нагрудних відеокамер (відеореєстраторів) інспекторів патрульної поліції, які долучені до протоколу про адміністративне правопорушення.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав відеозаписи належним та допустимим доказом, оскільки вони отриманий у встановленому законом порядку та дозволяє повно і всебічно встановити обставини вчиненого адміністративного правопорушення.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що вищевказані відеозаписи було зроблено з нагрудних відеокамер (відеореєстраторів) інспекторів патрульної поліції, які приймали участь у складанні протоколу про адміністративне правопорушення.

Зокрема, зі змісту відеозапису з нагрудних відеокамер (відеореєстраторів) інспекторів патрульної поліції вбачається, що водій ОСОБА_1 на пропозицію працівника поліції надати посвідчення водія та реєстраційні документи на автомобіль в категоричній формі відмовився, назвав себе вигаданим ім`ям ОСОБА_5 . Дані водія ОСОБА_1 були встановлені працівниками поліції через базу даних ІПНП, про що зазначено в протоколі про адміністративне правопорушення та доведено відеозаписами з нагрудних камер поліцейських. На неодноразову пропозиція працівників поліції надати анкетні дані та дані щодо місця проживання, а також щодо належності на праві власності автомобіля, ОСОБА_1 намагався вести в оману працівників поліції, називався іншим іменем, на що працівник поліції спростував дані ОСОБА_1 через отримання інформації бази даних ІПНП.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що із доводів апеляційної скарги та пояснень ОСОБА_1 в апеляційному суді, стверджується, що останній не керував транспортним засобом.

Так, із відеозапису відео реєстратора автомобіля чітко видно рух автомобіля «Фольксваген Пассат», н.з. НОМЕР_1 та момент пересідання ОСОБА_1 з водійського сидіння на сидіння пасажира. Після запитання працівника поліції хто керував транспортним засобом, якщо не ОСОБА_1 , то правопорушник відповів, що він є пасажиром і автомобіль був припаркований. З відеозаписів видно, що наявність автомобіля на проїжджій частині за адресою в АДРЕСА_2 , є такою, що заважала іншим учасника водіям у керуванні транспортними засобами.

При спілкуванні з працівниками поліції, ОСОБА_1 пояснював, що не перебував за кермом транспортного засобу у зв`язку з чим працівники поліції надали йому для огляду відеозапис з відео реєстратора автомобіля, якими було зафіксовано момент пересідання ОСОБА_1 з місця водія автомобіля на місце пасажира, після чого ОСОБА_1 намагався закликати працівника поліції в сторону для розмови. Після відмови працівника поліції на таку пропозицію, апелянт поводив себе зухвало, світив ліхтариком телефона в обличчя працівникам поліції, не відповідав на запитання працівників поліції по суті заданих питань, намагався ускладнити працівникам поліції виконання обов`язків щодо оформлення матеріалів справи.

Апеляційний суд вважає безпідставними посилання ОСОБА_1 на те, що транспортним засобом керувала його родичка, прізвище якої він не бажає повідомляти, оскільки такі доводи є голослівними, непослідовними та явно суперечать даним відеозапису та іншим доказам, які містяться в матеріалах справи.

При вирішенні питання про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, апеляційний суд вважає, що обставини за яких було виявлено транспортний засіб «Фольксваген Пассат», н.з. НОМЕР_1 , свідчать про те, що саме ОСОБА_1 керував транспортним засобом та відмовився від проходження огляду на визначення стану сп`яніння за допомогою приладу Драгер та в медичному закладі.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що на відеозаписах з нагрудних камер працівників поліції зафіксовано момент, коли до них під`їхав водій автомобіля Фольксвагер Транспортер та повідомив, що бачив 5 хвилин назад як повз нього проїжджав автомобіль «Фольксваген Пассат», н.з. НОМЕР_1 під керуванням водія на якого він показав і як пізніше було встановлено це ОСОБА_1 .. Водій погодився надати свідчення для з`ясування обставин справи. На відеозаписах зафіксовано, як водій автомобіля Фольксагер Транспортер ОСОБА_6 надав свідчення, які працівник поліції написав на бланку пояснення, якими останній вказав, що близько 05.40 хв. 19.02.2022 року він прогрівав свій автомобіль за адресою по вул.. Хоткевича 50, корпус 3 і бачив як повз нього проїхав транспортний засіб «Фольксваген Пассат», н.з. НОМЕР_1 , в машині знаходилася тільки одна людина. Пізніше був зупинений працівниками поліції в якості свідка та повідомлено, що у водія автомобіля «Фольксваген Пассат», н.з. НОМЕР_1 виявлено ознаки алкогольного сп`яніння. На відеозаписі зафіксовано як ОСОБА_6 прочитав надані ним пояснення та написані працівником поліції, а також власноручно їх підписав. Дані пояснення працівником поліції долучено до матеріалів справи.

На відеозаписах також зафіксовано, що в ході спілкування із водієм ОСОБА_1 у працівника поліції виникла підозра, що водій перебуває в стані алкогольного сп`яніння та запропонував пройти огляд на визначення стану сп`яніння, на що водій відмовився.

На відеозаписі зафіксовано, що на неодноразові пропозиції працівниками поліції водієві пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння за допомогою спеціального технічного засобу або у медичному закладі, ОСОБА_1 категорично відмовився.

Працівником поліції ОСОБА_1 були роз`яснені наслідки відмови від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння та повідомлено, що у разі відмови від проходження такого огляду стосовно водія буде складено протокол про притягнення його до адміністративної відповідальності саме за відмову від проходження огляду на стан сп`яніння.

Відеозаписи містять інформацію про те, що працівниками поліції були залучені свідки, в присутності яких працівником поліції було повідомлено ОСОБА_1 про наявність у нього ознак алкогольного сп`яніння і в черговий раз в присутності свідків ОСОБА_1 відмовився від проходження огляду на визначення стану сп`яніння за допомогою приладу Драгер та в медичному закладі.

Відеозаписами також було зафіксовано оформлення працівниками поліції адміністративної постанови на ОСОБА_1 на керування транспортним засобом без посвідчення водія та реєстраційних документів на автомобіль, про що ознайомлено ОСОБА_1 .

Із відеозапису відео реєстратора з нагрудної камери працівника поліції вбачається, що водію ОСОБА_1 було роз`яснено його права та обов`язки у відповідності до вимог закону, запропоновано пройти огляд на визначення стану сп`яніння сертифікованим приладом Драгер, після чого водій ОСОБА_1 в категоричній формі відмовився від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння поліцейським з використанням спеціально технічного приладу Драгер та в медичному закладі. Працівником поліції ОСОБА_1 було повідомлено про наслідки відмови від проходження огляду на визначення стану сп`яніння та про складання матеріалів адміністративної справи за ч.1 ст.130 КУпАП.

Так, зафіксовані відеозаписом обставини, які були здійснені поліцейськими за допомогою нагрудних відео реєстраторів та відеореєстратора службового автомобіля поліції, безумовно стосуються вчиненого правопорушення, що надає можливість повно та об`єктивно дослідити їх, детально відновити послідовність подій та конкретизувати поведінку поліцейських та особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.

Досліджений судом відеозапис має достатньо високу інформативність, позбавлений упередження і суб`єктивного ставлення, має безсторонній характер, що вимагає від суду ретельного та уважного дослідження вищевказаного доказу у сукупності із іншими доказами по справі.

Вказаний відеозапис надає можливість повно та об`єктивно дослідити обставини вчиненого правопорушення, детально відновити послідовність подій та конкретизувати поведінку ОСОБА_1 , яка була спрямована на відмову від проходження огляду на визначення стану сп`яніння, на ускладнення працівникам поліції на виконання ними їх службових обов`язків з метою уникнення відповідальності за керування транспортним засобом з ознаками алкогольного сп`яніння.

Відповідно до матеріалів справи та відеозаписів з відеореєстраторів працівників поліції вбачається, що правовою підставою для пропозиції пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння було саме виявлення працівником поліції наявних ознак алкогольного сп`яніння у водія ОСОБА_1 .

Відеозаписами зафіксовані реальні дані, які не можуть бути спотворені та мають істотне значення для розгляду справи, оскільки дозволяють встановити психологічне ставлення апелянта до вчиненого правопорушення та додаткові обставини, які прямо вказують на нього, як на правопорушника, який керував транспортним засобом з ознаками алкогольного сп`яніння.

Суд першої інстанції обґрунтовано визнав вищевказані відеозаписи належним та допустимими доказами, оскільки вони отримані у встановленому законом порядку та дозволяють повно і всебічно встановити обставини вчиненого адміністративного правопорушення.

Апеляційний суд неодноразово звертав увагу на те, що користування джерелом підвищеної небезпеки покладає на водія транспортного засобу певні додаткові обов`язки, які пов`язані із необхідністю забезпечення безпечного використання транспортних засобів.

Апеляційний суд неодноразово вказував на те, що керування транспортним засобом водієм, який підозрюється в тому, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння, створює реальну небезпеку, яка може призвести до тяжких наслідків.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що у рішенні по справі "О`Галлоран та Франціє проти Сполученого Королівства" від 29.06.2007 року Європейський суд з прав людини постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди.

Право органів Національної поліції вимагати пройти у встановленому порядку огляд у відповідності до п.2.5 ПДР України кореспондується із обов`язком водія не керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин.

Відповідно до матеріалів справи та відеозаписів з відеореєстраторів працівників поліції вбачається, що правовою підставою для пропозиції пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння було саме виявлення працівником поліції наявних ознак алкогольного сп`яніння у водія ОСОБА_1 .

До матеріалів справи долучені письмові пояснення свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , згідно яких вони 19.02.2022 року о 05.55 год. в м. Івано-Франківську по вул. Хоткевича, 50, були запрошеними співробітниками патрульної поліції в якості свідків при складанні адміністративного протоколу та в їхній присутності водій ОСОБА_1 мав ознаки алкогольного сп`яніння, і останній відмовився у встановленому законом порядку пройти перевірку для визначення стану сп`яніння у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд дійсно неодноразово вказував на необхідність, у відповідності до принципу безпосередності дослідження доказів, приймати певні заходи для забезпечення можливості перевірки письмових пояснень свідків шляхом їх допиту в судовому засіданні.

Разом з тим, відповідно до правової позиції, яку висловлено Верховним Судом у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 серпня 2023 року (провадження № 13-47зво22, судова справа № 208/712/19) положення КУпАП не містять заборони використовувати у судовому рішенні письмові пояснення, надані службовій особі правоохоронного органу.

Зокрема, апеляційному суду не надані дані, які свідчать про те, що вищевказані свідки мають бути допитані саме як свідки сторони захисту, пояснення яких спростують правильність висновків суду та доведуть невинуватість особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

До матеріалів справи долучено Акт огляду водія на стан алкогольного сп`яніння з використанням технічних засобів, згідно якого у водія ОСОБА_1 було виявлені ознаки сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота та порушення координації рухів. Зазначено, що огляд водія не проводився по причині відмови ОСОБА_1 від його проведення. В акті зазначені свідки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.5).

В матеріалах справи по адміністративне правопорушення міститься направлення на огляд водія до закладу охорони здоров`я КНП «ПНЦ ІФ ОР» з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння від 19.02.2022 року (а.с.6), відповідно до якого ОСОБА_1 направлявся на відповідний огляд. У результаті огляду, проведеного поліцейським, виявлені ознаки сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота, порушення координації рухів. Зазначено що огляд не проводився у зв`язку із відмовою.

Зі змісту апеляційної скарги ОСОБА_1 вбачається, що він не погоджується із діями працівників поліції, оскільки він не порушував ПДР України, не був водієм транспортного засобу, а тому вважає протокол про адміністративне правопорушення, долучені пояснення свідків та долучені до нього відеозаписи з нагрудних камер працівників поліції неналежними та недопустимими доказами.

Факт відмови водія від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння за допомогою технічного засобу поліцейським або в медичному закладі встановлюється судом на підставі доказів, які досліджені та оцінені судом за внутрішнім переконанням.

Апеляційний суд неодноразово зазначав, що водій транспортного засобу може відмовитись від проходження огляду на стан сп`яніння як до початку такого огляду, так і під час його проведення. У тому разі, коли водій транспортного засобу відмовляється від проходження огляду на стан сп`яніння у медичному закладі, ще до початку проведення такого огляду, то складання відповідного направлення до медичного закладу є безпідставним, оскільки водій транспортного засобу вже відмовився від проходження такого огляду та вчинив правопорушення передбачене ч.1 ст.130 КУпАП. Працівник поліції повинен скласти відповідне направлення на огляд до медичного закладу та забезпечити проведення такого огляду тільки у тому випадку, коли водій погоджується пройти огляд на стан сп`яніння.

Апеляційний суд звертає увагу, що факт відмови водія від проходження огляду на стан сп`яніння за своїм правовим змістом є правопорушенням, а не процесуальною дією, яка дозволяє виявити волевиявлення особи, яка підозрюється у керуванні транспортним засобом у стані сп`янінням щодо її бажання проходити огляд на стан алкогольного сп`янінням у встановленому законом порядку.

Факт відмови водія від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння за допомогою технічного засобу поліцейським або в медичному закладі встановлюється судом на підставі доказів, які досліджені та оцінені судом за внутрішнім переконанням.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що згідно диспозиції даної частини статті, для настання адміністративної відповідальності, не має значення причина відмови особи, яка керує транспортним засобом від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції за виключенням обставин, які встановлені ст.17 КУпАП.

Апеляційний суд вважає, що водій ОСОБА_1 , відмовляючись від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку не діяв у стані крайньої необхідності, не знаходився у стані необхідної оборони і не перебував у стані неосудності.

Апеляційний суд також звертає увагу на те, що під керуванням транспортним засобом необхідно розуміти умисне виконання особою функцій водія шляхом вчинення технічних дій транспортного засобу в рух та зворушення з місця, а під час руху для зміни напрямку руху та/чи швидкості транспортного засобу.(ВС/ККС № 751/11193/16 від 20.06.2019).

В рішенні №404/4467/16-а від 20.02.19 ВС/КАС зазначив, що «само по собі керування транспортним засобом розуміється, як технічна дія водія з метою приведення транспортного засобу в рух, зрушення з місця і, як наслідок, переміщення транспортного засобу в просторі. Експлуатація транспортного засобу передбачає використання цього транспортного засобу за призначенням, тобто з метою керування.

Так, за своїм правовим змістом керування транспортним засобом полягає у отриманні реальної можливості контролювати використання транспортного засобу за своїм цільовим призначенням.

Про наявність такої можливості може свідчити отримання доступу до керування транспортним засобом, зокрема безпосереднє перебування на місці, яке передбачено для здійснення керування транспортним засобом, здійснення сукупності дій, які стосуються оцінки технічного стану транспортного засобу та вибір подальших керівних дій щодо використання транспортного засобу та їх реалізація.

Таким чином, дії спрямовані на використання транспортного засобу з метою його цільового призначення (включення запалення транспортного засобу, заведення двигуна автомобіля та інше ) необхідно вважати такими, що безпосередньо пов`язані із керуванням транспортним засобом.

Право органів Національної поліції вимагати пройти у встановленому порядку медичний огляд у відповідності до п.2.5 ПДР України кореспондується із обов`язком водія не керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин.

Так, відповідно до вимог п. 2.5 ПДР України, водій повинен на вимогу працівника поліції пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп`яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин.

Пункт 1.3 ПДР України зобов`язує учасників дорожнього руху знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.

У разі невиконання вимог п. 2.5 ПДР України, передбачена адміністративна відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП, а саме за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.

При цьому, згідно диспозиції даної частини статті, для настання адміністративної відповідальності, особа, яка керує транспортним засобом може відмовитись від проходження у встановленому законом порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції тільки за наявністю обставин, які передбачені ст.17 КУпАП.

Зокрема, відповідно до національного законодавства працівник поліції самостійно на власний розсуд приходить до висновку про наявність ознак алкогольного сп`яніння у водія транспортного засобу та вирішує питання щодо необхідності проходження водієм транспортного засобу огляду на стан алкогольного сп`яніння.

Зі змісту матеріалів справи та відеозаписів з відеореєстраторів працівників поліції вбачається, що правовою підставою для пропозиції пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння було саме виявлення працівником поліції наявних ознак алкогольного сп`яніння у водія ОСОБА_1 .

Факт відмови водія від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння за допомогою технічного засобу поліцейським або в медичному закладі встановлюється судом на підставі доказів, які досліджені та оцінені судом за внутрішнім переконанням.

Так, диспозиція ч. 1 ст. 130 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Керуючись законом і оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, апеляційний суд поза всяким розумним сумнівом вважає доведеною вину ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Відповідно до вимог Конвенції про захист прав і свобод людини розгляд справи повинен відбутися в розумний строк, тривалість якого залежить від складності справи, загальної сукупності доказів, які необхідно дослідити, процесуальної поведінки учасників судового розгляду та особи, яка притягається до адміністративної відповідальності та інших обставин.

Апеляційний суд звертає увагу, що тривалий розгляд справи в суді апеляційної інстанції був обумовлений необхідністю зупинити провадження на час військової служби особи, яка притягається до адміністративної відповідальності та її неналежної процесуальної поведінки .

Відповідно до вимог ч.6 ст.38 КУпАП адміністративне стягнення за вчинення правопорушень, передбачених статтею 130 цього Кодексу, може бути накладено протягом одного року з дня його вчинення.

Відповідно до вимог п.7 ч.1 ст. 247 КУпАП провадження по справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю, якщо на момент розгляду справи закінчились строки, передбачені ст. 38 КУпАП.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що діючий КУпАП не містить поняття давності притягнення до відповідальності, яке пов`язано із часом набуття законної сили відповідним рішенням суду, а тільки містить посилання на час накладення адміністративного стягнення.

Зокрема, строк давності притягнення до відповідальності, це передбачений законом певний проміжок часу з дня вчинення правопорушення і до дня набрання відповідним рішенням законної сили, закінчення якого є підставою звільнення особи, яка від відповідальності.

Разом з тим, накладення адміністративного стягнення здійснюється судом першої інстанції і подальший розгляд провадження судом апеляційної інстанції не впливає на тривалість строку, який встановлений ч.6 ст.38 КУпАП.

Так, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення та протягом встановленого законом строку наклав на нього відповідне стягнення.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що саме такий правовий підхід до вирішення вищевказаного питання повністю відповідає вимогам закону, принципу правової визначеності та усталеній судовій практиці.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що вчинене ОСОБА_1 адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП , за своїм характером є грубим суспільно небезпечним проступком у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху та створює підвищену небезпеку, як для самого водія, так і для його пасажирів та інших учасників дорожнього руху і може призвести до тяжких непоправних наслідків.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що притягнення до адміністративної відповідальності водіїв, які керують транспортним засобом у стані сп`яніння пов`язано із необхідністю створення безпечних умов для учасників дорожнього руху, збереження життя і здоров`я громадян.

Підвищення ефективності впливу на дисципліну учасників дорожнього руху забезпечується чітким визначенням правових санкцій за вчинення такого правопорушення.

Зокрема, встановлена законодавцем санкція за ч.1 ст. 130 КУпАП, якою передбачена відповідальність за керування транспортним засобом у стані сп`яніння, не передбачає призначення іншого стягнення ніж те, яке застосовано судом першої інстанції до правопорушника.

При цьому, апеляційний суд виходить з того, що при визначенні стягнення необхідно враховувати його виховну дію, оскільки покарання, повинно бути направлено не тільки на забезпечення виправлення правопорушника та попередження вчинення ним нових правопорушень, а також повинно бути спрямовано на попередження вчинення правопорушень іншими особами.

Застосовуючи справедливе стягнення за вчинене правопорушення, суд таким чином констатує, що відповідні діяння є суспільно небезпечними та за їх вчинення настають певні негативні наслідки.

Апеляційний суд вважає, що обране судом адміністративне стягнення відповідає вимогам ст.23 КУпАП, відповідно до якої адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення та запобігання вчиненню нових правопорушень самим правопорушником та іншими особами.

Суд першої інстанції, враховуючи характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, призначив ОСОБА_1 справедливе стягнення, яке відповідає вимогам закону.

Керуючись ст. 294 КУпАП,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 квітня 2022 року щодо ОСОБА_1 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення.

Суддя Івано-Франківського

апеляційного суду О.П. Васильєв