Справа № 606/1593/23
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2024 року м. Теребовля

Суддя Теребовлянського районного суду Тернопільської області Іванченко Алла Миколаївна, розглянувши матеріали, які надійшли з Управління патрульної поліції в Тернопільській області про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, військовослужбовець, проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

за ч.1 ст. 130 КУпАП,

ВСТАНОВИВ:

08.08.2023 року о 20 год. 58 хв. на АД М-19 Доманове-Ковель-Чернівці-Тереблече 350 км. ОСОБА_1 керував автомобілем ВАЗ 21099, державний номер НОМЕР_1 перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння. Огляд проводився на місці зупинки з використанням газоаналізатора Alcotest 7510 № ARMF-0286 (повірка дійсна до 01.12.2023 року), результат тесту 1,95%, результатом згоден. Вказаними діями ОСОБА_1 порушив вимоги п.2.9а ПДР України та скоїв адміністративне правопорушення передбачене ч.1 ст. 130 КУпАП.

ОСОБА_1 до судового засідання не з`явився, бо проходить військову службу.

В матеріалах справи маються довідки № 7186 від 24.10.2023 року, № 1789/381 від 10.01.2024 року про те, що ОСОБА_1 проходить військову службу та місце його перебування та військові частини, в яких ОСОБА_1 несе службу змінюються. Також суду надано копію посвідчення учасника бойових дій.

Суд враховує, що ч.2 ст. 268 КУПАП не передбачає обов`язкової участі особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення передбачене ч.1 ст. 130 КУПАП. З матеріалів справи вбачається, що у ОСОБА_1 є захисник-адвокат Пацула В.О., який може надати належну правову допомогу під час розгляду справи у суді та безпосередньо брати участь при розгляді справи.

Адвокат Пацула В.О. надав клопотання про закриття провадження у справі на підставі п.4 ч.1 ст.247 КУПАП. В якому зазначив, що 08.08.2023 року ОСОБА_1 вимушено сів за кермо автомобіля, оскільки отримав від дружини дзвінок проте, що в неї стався гострий приступ панкреатиту. Знаючи, що дружина раніше вже проходила лікування від цього захворювання і в неї інколи траплялись приступи, ОСОБА_1 не мав іншого вибору та можливості швидше доїхати до її місця проживання, крім як сісти у свій автомобіль. Зважаючи на те, що в даній ситуації відвернена шкода життю та здоров`ю особи є значно більшою ніж та, що ОСОБА_1 вимушено кермував автомобілем в стані алкогольного сп`яніння, тому є підстави вважати, що ОСОБА_1 відвернув значно більшу шкоду, яка могла бути заподіяна здоров`ю та життю іншої людини, тобто діяв у стані крайньої необхідності.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_2 пояснила суду, що вона є дружиною ОСОБА_1 , також, зазначила, що має захворювання підшлункової залози та 08.08.2023 року у неї трапився приступ гострого панкреатиту, тому вона подзвонила чоловіку з проханням, щоб він привіз їй необхідні медикаменти.

У відповідності до ч.1 ст.130 КпАП України передбачено притягнення особи до адміністративної відповідальності за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Відповідно до п. 2.9 а Правил дорожнього руху України водієві забороняється керувати

транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин.

Вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративне правопорушення, доведена належними доказами, зокрема, підтверджується:

-протоколом про адміністративне правопорушення від 08.08.2023 року серії ААД № 502632, який складений уповноваженою на те особою, а його зміст у повній мірі відповідає вимогам ст.256 КУпАП, (будь-яких зауважень з приводу складання протоколу чи інших матеріалів ОСОБА_1 не надавалися та в матеріалах справи відсутні).

- роздруківкою тестування газоаналізатора Alcotest 7510 № ARMF-0286, згідно якої 08.08.2023 року ОСОБА_1 пройшов огляд на стан алкогольного сп`яніння за допомогою технічного приладу «Alcotest 7510» на табло якого висвітлило результат 1,95 проміле,

-актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, в якому зазначено, що огляд проведений у зв`язку з виявленими ознаками алкогольного сп`яніння: різкий запах алкоголю з порожнини рота, виражене тремтіння пальців рук. Акт підписаний ОСОБА_1 у графі з результатами згоден.

- відеозаписом, з якого вбачається, що 08.08.2023 року о 20.58 год. ОСОБА_1 був зупинений працівниками поліції. Причиною зупинки автомобіля під керуванням ОСОБА_1 слугувало порушення останнім правил дорожнього руху, за що було складено постанову та притягнуто ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 122 КУПАП. В подальшому при перевірці документів поліцейським було встановлено, що у водія маються ознаки алкогольного сп`яніння, що стало підставою для пропозиції водію пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу. Після огляду ОСОБА_1 погодився з результатами, їхати в медичний заклад для повторного огляду не виявив бажання.

Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд доходить висновку, що вина ОСОБА_1 у скоєнні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП доведена в повному обсязі.

Щодо клопотання адвоката Пацули В.О про закриття провадження у справі у зв`язку з тим що ОСОБА_1 діяв у стані крайньої необхідності суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 18 КУпАП, не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

Особа, яка діяла в стані крайньої необхідності, необхідної оборони або яка була в стані неосудності, не підлягає адміністративній відповідальності (стаття 17 КУпАП).

У разі вчинення особою діяння у стані крайньої необхідності така особа не лише звільняється від адміністративної відповідальності, а такі дії взагалі не розглядаються як адміністративне правопорушення, оскільки в діянні немає ознаки вини.

Інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства.

Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам. Якщо загроза охоронюваним інтересам може виникнути в майбутньому, діяння не може вважатися таким, що вчинено у стані крайньої необхідності.

Однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.

Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.

Обов`язковими ознаками крайньої необхідності є вчинення дії: 1) з метою усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, 2) якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами, 3) якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

Між тим, в матеріалах справи відсутні будь-які докази в розумінні вимог ст. 251 КУпАП, які б доводили, що ОСОБА_1 сів за кермо автомобіля у стані алкогольного сп`яніння для запобігання небезпеки життю або здоров`ю своєї дружини.

Суд, розглянувши клопотання захисника, вважає, що у його задоволенні слід відмовити, оскільки правопорушення, яке вчинене ОСОБА_1 є грубим порушенням Правил дорожнього руху України, що може суттєво впливати не тільки на можливість адекватно керувати транспортним засобом, а також, стосується безпеки інших учасників дорожнього руху, а тому зазначені в клопотанні обставини не можуть вважатись такими, що є підставою для закриття справи у зв`язку з вчинення дій особою в стані крайньої необхідності.

Згідно з положеннями ст. 23 КУпАП, адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовуються з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобіганню вчинення нових правопорушень, як самим правопорушником, так і іншими особами.

Отже, стягнення є засобом впливу на свідомість правопорушника і головна його мета виховання порушника, формування у нього законослухняної поведінки, у зв`язку із чим своєчасне застосування заходів стягнення за адміністративні правопорушення є засобом запобігання суспільно небезпечних діянь.

На виконання вимог ст. 33 КУпАП при накладенні адміністративного стягнення, судом враховується характер вчинених правопорушень, які відноситься до грубих порушень ПДР України як такі, що безпосередньо впливають на безпеку дорожнього руху та її учасників; особу, що притягається до адміністративної відповідальності, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Враховуючи характер вчиненого адміністративного правопорушення, дані про особу, що притягається до адміністративної відповідальності, ступінь її вини, обставини, що пом`якшують та обтяжують відповідальність, суд вважає за необхідне застосувати до ОСОБА_1 адміністративне стягнення у вигляді штрафу з позбавленням права керування транспортним засобом строком на один рік.

Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, - у справах, пов`язаних з виконанням військового обов`язку, а також під час виконання службових обов`язків

Таким чином, з урахуванням вимог п. 12 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», ОСОБА_1 підлягає звільненню від сплати судового збору за ухвалення постанови про накладення адміністративного стягнення.

Керуючись ст. ст. 130, 276, 279, 280, 283 285, 289, 294 КУпАП, суд

ПОСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 визнати винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накласти на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 17000 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

Звільнити ОСОБА_1 від сплати судового збору.

Постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови до Тернопільського апеляційного суду.

Суддя А.М.Іванченко