Справа № 154/2304/24 Провадження №33/802/682/24 Головуючий у 1 інстанції:Пустовойт Т. В.
Доповідач: Клок О. М.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2024 року місто Луцьк

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Волинського апеляційного суду Клок О.М., з участю секретаря судових засідань Білоуса І.Л., особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , його захисника адвоката Плебановича А.С., розглянувши апеляційну скаргу захисника Плебановича А.С., подану в інтересах ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , головного інженера ТОВ «Володимир-Волинський Хлібзавод» на постанову судді Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 17 вересня 2024 року,

В С Т А Н О В И В

Вказаною постановою судді ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. ст. 124, 122-4, ч. 4 ст. 130 КУпАП та на підставі ст. 36 КУпАП на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі двох тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 34 000 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в розмірі 605, 60 гривень.

ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за те, що він 21 червня 2024 року о 18-00 год, на вул. Академіка Глушкова в м. Володимир Волинської області, керуючи транспортним засобом марки «Форд Ф150» д.н.з. НОМЕР_1 , не вибрав безпечної швидкості, не дотримався безпечного інтервалу, не врахував дорожньої обстановки, унаслідок чого допустив зіткнення із транспортним засобом марки «Ауді А6» д.н.з. НОМЕР_2 , який в русі не перебував. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Вказаними діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. п. 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 (даліПДР) та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП.

Він же, у зазначені вище день, час та місці, здійснивши дорожньо-транспортну пригоду з автомобілем марки «Ауді А6» р.н.з. НОМЕР_2 , місце пригоди залишив. Вказаними діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.10 (а) ПДР та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 122-4 КУпАП.

Також після дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 21 червня 2024 року близько 18-00 год за його участі, вживав алкоголь. Пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку відмовився. Вказаними діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.10 (є) ПДР та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 130КУпАП.

У поданій апеляційній скарзі в інтересах ОСОБА_1 захисник ОСОБА_2 , вважає постанову судді першої інстанції в частині визнання першого винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 122-4, ч. 4 ст. 130 КУпАП необґрунтованою, безпідставною, постановлену із порушенням норм матеріального права. Стверджує, що в основу доведеності вини останнього у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-4 КУпАП, судом було покладено показання свідків ОСОБА_3 та подружжя ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , змістом яких не підтверджується той факт, що саме безпосередньо після вчинення пригоди, вони зустріли ОСОБА_1 та розпочали діалог з приводу вчиненої ним дорожньо транспортної пригоди. Як зазначає сам ОСОБА_1 , він припаркував свій транспортний засіб та пішов до квартири, після чого вживав алкоголь, повернувся до автомобіля за пакетом, де і зустрів усіх зазначених осіб, які вказали саме на його причетність до даної пригоди, що ним категорично заперечувалось. Вважає, що відповідальність ОСОБА_1 може мати місце лише у тому разі, коли буде беззаперечно установлено той факт що, усвідомлюючи вчинення ним дорожньо-транспортної пригоди та будучи обізнаним про необхідність залишатися на місці ДТП до врегулювання ситуації у добровільному порядку або ж до приїзду працівників поліції, він умисно та свідомо він місце пригоди залишив. Через необізнаність у причетності до її вчинення, попрямував до квартири, де і вживав алкогольні напої, що є свідченням відсутності у його діях складів адміністративних правопорушень, передбачених ст. 122-4, ч. 4 ст. 130 КУпАП, тому просить провадження по справі у цій частині закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи про адміністративне правопорушення, заслухавши пояснення ОСОБА_1 , його захисника адвоката Плебанович А.С., які подану апеляційну скаргу підтримали, просили задовольнити, доходжу такого висновку.

Через не оскарження захисником ОСОБА_2 постанови судді Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 17 вересня 2024 року в частині визнання ОСОБА_1 винним та його притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП, рішення у цій його частині на предмет законності та обґрунтованості не перевіряється.

Відповідно до ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно із ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Даних вимог закону при винесенні постанови місцевим судом дотримано не було.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність (ч. 1 ст. 9 КУпАП).

Чинними положеннями КУпАП визначено, що обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події і складу адміністративного правопорушення.

Диспозицією ст.122-4 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за залишення водіями транспортних засобів, іншими учасниками дорожнього руху на порушення встановлених правил місця дорожньо-транспортної пригоди, до якої вони причетні.

Частина 4 ст. 130 КУпАП передбачає відповідальність за вживання особою, яка керувала транспортним засобом, після дорожньо-транспортної пригоди за її участю алкоголю, наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів, а також лікарських препаратів, виготовлених на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником), або після того, як транспортний засіб був зупинений на вимогу поліцейського, до проведення уповноваженою особою медичного огляду з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, чи до прийняття рішення про звільнення від проведення такого огляду.

Вважаючи доведеним факт вчинення ОСОБА_1 адміністративних правопорушень, передбачених ст.122-4 та ч. 4 ст. 130 КУпАП, суддя такий свій висновок обґрунтував даними протоколів про адміністративні правопорушення серії ААД № 061767 та серії ААД № 002875 від 21 червня 2024 року, актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів та направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 21 червня 2024 року, частково письмовими поясненнями: самого ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та подружжя ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , відеозаписами з бодікамер поліцейських, якізначаться як додатки до протоколу та з урахуванням вимог ст. 251 КУпАП є належним та незалежним від будь-якого суб`єктивного сприйняття доказом у даній справі.

Відповідно до п. 2.10 (а) ПДР у разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди.

Тоді як п. 2.10. (є) ПДР визначено, що водієві забороняється до проведення медичного огляду не вживати без призначення медичного працівника алкоголю, наркотиків, а також лікарських препаратів, виготовлених на їх основі (крім тих, які входять до офіційно затвердженого складу аптечки).

У поданій апеляційній скарзі захисник стверджує про необізнаність причетності ОСОБА_1 до вчинення ним дорожньо-транспортної пригоди, який після того, як припаркував транспортний засіб, попрямував у квартиру де, у подальшому, вживав алкоголь, а відтак, і про відсутність у таких його діях умислу на вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ст.122-4 та ч. 4 ст. 130 КУпАП.

У апеляційному суді ОСОБА_1 , підтримуючи такі доводи апеляційної скарги, пояснив що, намагаючись об`їхати транспортний засіб марки «Ауді А6», який в русі не перебував, маневрував, зачепив його бокове дзеркало, однак цього не відчув, тому поїхав далі, «припаркувався» та пішов у гості. Тобто, залишаючи місце події, обізнаним про факт своєї причетності до даної дорожньої транспортної не був. І такі його пояснення аналогічні тим, що містяться у матеріалах даної справи.

Свідок ОСОБА_3 , будучи безпосереднім очевидцем даної пригоди та надаючи пояснення у судах двох інстанцій, підтвердив факт спричинення автомобілем під керуванням ОСОБА_1 механічних пошкоджень транспортному засобу подружжя Хилюків. Проте, він же показав що, у той момент, ОСОБА_1 не зупинявся та не пригальмовував, а поїхав далі. І така його поведінка є додатковим свідченням правдивості його пояснень в частині необізнаності даного факту та підтвердженням відсутності у його діях умислу на вчинення ним адміністративних правопорушень, передбачених ст.122-4 та ч. 4 ст. 130 КУпАП.

Оцінюючи такі їх пояснення, вважаю доцільним врахувати і те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про факт пошкодження належного їм транспортного засобу дізнались від своєї дочки, тобто на місці події опинились пізніше, і її безпосередніми очевидцями не були. Вони також вказували про те, що ОСОБА_1 свою причетність до спричинення механічних пошкоджень належного їм транспортного засобукатегорично заперечував.

Відеозаписами з бодікамер поліцейських, на які покликається суд як на окремий, належний та достатній доказ вини ОСОБА_1 , зафіксовано його розмову із поліцейськими, в ході якої, попри твердження, викладені у постанові судді, він категорично заперечує факт своєї обізнаності щодо спричинення механічних пошкоджень будь-якому транспортному засобу, заїжджаючи на парковку, через що відмовляється спускатись у двір та приймати безпосередню участь у оформленні адміністративних матеріалів по даному факту.

Тобто як стверджується матеріалами даної справи, працівниками поліції не було задокументовано та, у зазначеному випадку, не доведено належними і допустимими доказами факт обізнаності ОСОБА_1 стосовно його причетності до дорожньо-транспортної пригоди, а відтак і виниклого у нього обов`язку,залишатися на місці ДТП до врегулювання ситуації у добровільному порядку або ж до приїзду працівників поліції, тобто того, що він умисно та свідомо залишив місце пригоди, на користь чого свідчать: відсутність механічних пошкоджень на транспортному засобі під його керуванням, пояснення ОСОБА_3 , який ствердив, що ОСОБА_1 не пригальмовував та не зупинявся, потерпілої про те що, в ході спілкування, перший категорично заперечував факт своєї причетності до даної пригоди, а також відеозаписом з бодікамер поліцейських.

Вищевикладене є свідченням того, що поліцейськими не було дотримано відповідного доказового забезпечення, що передбачає такий рівень доказування, який не залишає жодних розумних сумнівів щодо доведеності вини особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Суддя наголошує, що він не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення. Адже діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з КУпАП України ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і у порядку, установлених законом, а провадження у справах про адміністративні правопорушення, здійснюється на основі додержання принципу законності; завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до ст. 62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, а обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

Стандарт доведення вини поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що правопорушення було вчинено і особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, є винною у вчиненні адміністративного правопорушення.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія, викладена у протоколі про адміністративне правопорушення, має пояснювати усі установлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду.

Тоді як сам по собі протокол про адміністративне правопорушення, без підтвердження іншими належними та допустимими доказами не може бути беззаперечним доказом доведення винуватості особи у вчиненні адміністративного правопорушення.

За таких обставин, вважаю, що постанова судді Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 17 вересня 2024 року стосовно ОСОБА_1 в частині притягнення його до адміністративної відповідальності за фактом залишення ним місця дорожньо-транспортної пригоди та вживання особою, яка керувала транспортним засобом, після дорожньо-транспортної пригоди за її участю алкоголю, не може вважатися законною та обґрунтованою і підлягає скасуванню, оскільки наявність у його діях події та складу даних адміністративних правопорушень не підтверджується належними та допустимими доказами, наявними у цій справі.

Відповідно до п. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Оскільки при перевірці доводів апеляційної скарги установлено відсутність у діях ОСОБА_1 події та складу адміністративних правопорушень, передбачених ст.122-4, ч. 4 ст. 130 КУпАП, то постанова судді у цій її частині підлягає скасуванню, а провадження у даній справі стосовно нього на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП закриттю.

Проте, з огляду на не оскарження у апеляційному порядку постанови судді першої інстанції в частині доведеності вини ОСОБА_1 у вчиненні ним адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, його слід вважати винним у його вчиненні із накладеним суддею стягненням в межах санкції даної статті.

Враховуючи вищевикладене, керуючись п. 1 ст. 247, ст. 294 КУпАП,

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу захисника Плебановича А.С., подану в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову судді Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 17 вересня 2024 року стосовно ОСОБА_1 в частині визнання його винним за ст. 122-4 та ч. 4 ст. 130 КУпАП скасувати, провадження по справі у цій частині на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП закрити, за відсутності у його діях складу та події даних правопорушень.

Вважати ОСОБА_1 винним за ст. 124 КУпАП із накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) грн.

В решті постанови судді залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя: