Справа №487/6994/23
Провадження № 33/812/219/24
Категорія: ч.1 ст.130 КУпАП
П О С Т А Н О В А

Іменем України

01 травня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Базовкіної Т.М.,

із секретарем судового засідання Травкіною В.Р.,

за участю особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , його захисника Сабанова В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , адвоката Сабанова Віталія Михайловича на постанову, яку ухвалив Заводський районний суд міста Миколаєва під головуванням судді Сухаревич Зінаїди Миколаївни у приміщенні цього суду 09 січня 2024 року, якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Грузії, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17000 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на один рік,

у с т а н о в и в :

Згідно із протоколом про адміністративне правопорушення серії ААД № 070472 від 02 серпня 2023 року того ж дня о 22 годині 50 хвилин у м. Миколаєві по вул. Генерала Карпенка біля будинку № 53 водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом «Rover 75», державний номерний знак НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, поведінка, що не відповідає обстановці. Від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку на місці зупинки транспортного засобу та в медичному закладі відмовився, чим порушив п.2.5 Правил дорожнього руху.

Дії ОСОБА_1 кваліфіковані працівником поліції за ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП) - відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження у встановленому порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння.

Вказаний протокол разом з іншими документами був скерований органами поліції на розгляд до Заводського районного суду м. Миколаєва.

ОСОБА_1 участі в розгляді справи в суді першої інстанції не брав.

Постановою Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 січня 2024 р. ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17000 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на один рік.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, захисник ОСОБА_1 адвокат Сабанов В.М. подав апеляційну скаргу, в якій просить вказану постанову скасувати, а провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 130 КУпАП закрити, у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що постанова є необґрунтованою та незаконною, такою, що прийнята з порушенням процесуального та матеріального законів.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що ОСОБА_1 не керував транспортним засобом і не був зупинений поліцейськими під час керування транспортним засобом. В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження керування саме ОСОБА_1 транспортним засобом за обставин, викладених у протоколі від 02 серпня 2023 р. Про факт складання відносно нього протоколу про адміністративне правопорушення він обізнаний не був, копію протоколу не отримував. Захисник вказує, що ОСОБА_1 на час подій, вказаних у протоколі, перебував за межами України, про що свідчать відповідні відмітки в його паспорті громадянина Грузії № НОМЕР_2 , виданого Міністерством Юстиції Грузії 16 березня 2018 р. Зокрема, на сторінці 47 паспорту містяться штампи прикордонної служби, відповідно до яких ОСОБА_1 перетнув кордон у напрямку виїзду з України 14 березня 2023 р. та повернувся у зворотному напрямку 25 вересня 2023 р. ОСОБА_2 зазначає, що відповідно 02 серпня 2023 р. ОСОБА_1 не був у м. Миколаєві під час складення відносно нього протоколу про адміністративне правопорушення. За такого у даній справі ОСОБА_1 не є суб`єктом можливого правопорушення, що вказує на відсутність складу правопорушення. Посилається на те, що письмові пояснення свідка у справі є неналежним доказом. Про розгляд справи ОСОБА_1 повідомлений не був, у матеріалах справи не міститься жодного підтвердження про повідомлення ОСОБА_1 про судовий розгляд, чим порушене його право на захист.

Заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи та дослідивши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов такого.

Приймаючи оскаржувану постанову, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність факту вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП, оскільки він керував транспортним засобом, мав ознаки алкогольного сп`яніння та відмовився від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки та у медичному закладі.

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, вважає, що він не ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин адміністративної справи, а також вимогах закону.

Перевіривши під час апеляційного розгляду наявні у справі докази, апеляційний суд дійшов висновку, що такий висновок суду не ґрунтується на вимогах закону та обставинах справи про адміністративне правопорушення.

Згідно пункту 2.9 (а) Правил дорожнього руху, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 № 1306 (далі - Правила), водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (пункт 2.5 Правил).

Невиконання вказаних правил утворюють склад правопорушення, передбаченого статтею 130 КУпАП.

Згідно частини 1 статті 130 КУпАП адміністративним правопорушенням, зокрема, є відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Європейський Суд з прав людини у рішенні «Шмауцер (Schmautzer) проти Австрії» від 23 жовтня 1995 року зазначив, що дорожньо-транспортні правопорушення, за які може бути накладено стягнення у виді штрафу чи обмеження у користуванні водійськими правами, підпадають під визначення «кримінального обвинувачення». Позбавлення прав на управління транспортним засобом також розглядається Європейським Судом кримінально-правовою санкцією, оскільки «право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності» (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Маліге проти Франції» від 23 вересня 1998 року).

Згідно «критеріїв Енгеля», сформованих Європейським судом з прав людини у справі «Енгель та інші проти Нідерландів» (1976 рік), критеріями для визначення поняття «кримінальне обвинувачення» є: критерій національного права (чи підпадає певне протиправне діяння під ознаки злочину згідно з національними нормами); критерій кола адресатів (якщо відповідальність поширюється на невизначене коло осіб, то правопорушення підлягає кваліфікації як кримінальне); критерій мети та тяжкості наслідків (у випадку, якщо у санкції наявний саме елемент покарання, а передбачені санкції є достатньо суворими, скоєне правопорушення розглядається за природою кримінального злочину).

Слід також зазначити, що ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на недосконалість чинного законодавства України і необхідність дотримуватися принципу правової визначеності (п.53 рішення від 06 листопада 2008 року у справі «Єлоєв проти України» (Yeloyev v. Ukraine), заява №17283/02); п.19 рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Новік проти України» (Novik v. Ukraine), заява №48068/06), а Конституційний Суд України у п.3.4 і 3.6 свого рішення від 11 жовтня 2011 року (справа №10-рп/2011), аналізуючи положення міжнародних актів, наголосив, що «не вбачається різниці між кримінальними та адміністративними протиправними діяннями, оскільки вони охоплюються загальним поняттям «правопорушення», а відмінність адміністративного правопорушення від злочину полягає, насамперед, у тому, що воно є менш суспільно небезпечним». У цьому рішенні КСУ поширив певні гарантії кримінального процесу і на процес притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Виходячи із системного аналізу вказаного законодавства України, усталеної правової позиції ЄСПЛ, який за певних умов поширює стандарти Конвенції для кримінального провадження на справи про адміністративні правопорушення (рішення від 30 січня 2015 року у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява №17888/12; рішення від 09 червня 2011 року у справі «Лучанінова проти України» (Luchaninova v. Ukraine), заява №16347/02); рішення від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine), заява №7460/03), враховуючи принцип правової визначеності, який є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права (ст.3 Основного Закону) та який знайшов своє закріплення у судовій практиці КСУ, ВСУ, ВС і прецедентних рішеннях ЄСПЛ, апеляційний суд приходить до переконання, що зазначена справа, належить до справ із обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення. Відтак, на цю категорію справ поширюється гарантії ст.6 Конвенції, що у свою чергу надає можливість застосувати аналогію закону, тобто застосувати у межах своєї компетенції до КУпАП іншої норми закону, зокрема положень КПК України, які регламентують подібні відносини, заповнивши тим самим прогалину у законодавстві України про адміністративні правопорушення, що є невід`ємним правом осіб, які притягаються до адміністративної відповідальності та їх захисників (правом на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції), а для суддів усіх інстанцій важливим елементом законного і справедливого правосуддя, оскільки мова не йде про норми, які встановлюють виключення або спеціальне правове регулювання.

З урахуванням викладеного, особа, яка обвинувачується у вчиненні адміністративного правопорушення (за аналогією з КПК України), має право на власний розсуд формувати лінію свого захисту. Показання правопорушника (обвинуваченого) є не лише джерелом доказів, а й засобом захисту ним своїх інтересів, вони мають бути ретельно перевірені й оцінені судом. Жоден доказ не має наперед встановленої сили для суду.

Системний аналіз положень ст. 130 КУпАП, відповідальність за якою поширюється на невизначене коло осіб та передбачає накладення штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік, дозволяє дійти до висновку, що за своєю суттю це є кримінальним порушенням/обвинуваченням.

При цьому кваліфікація порушення/обвинувачення як «кримінального» дає особі додаткові гарантії, які передбачені Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, у тому числі обов`язок довести вину особи, який передбачений ч. 2 ст. 6 Конвенції, та заборона подвійного притягнення до відповідальності за одне порушення (ст. 4 Протоколу 7 до Конвенції).

Згідно ст. 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Статтею 62 Конституції України визначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом (частини 1-3 ст. 7 КУпАП).

Згідно із ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до вимог статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

З аналізу статей 251, 252 КУпАП слідує, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. При цьому, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Отже, суддя, розглядаючи справу про адміністративне правопорушення, повинен всебічно, повно і об`єктивно дослідити всі обставини справи, оцінивши кожен доказ як окремо, так і в їх сукупності й навести в своєму рішенні висновки за результатами їх дослідження та оцінки щодо відсутності або наявності в діях особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, складу інкримінованого їй адміністративного правопорушення.

Вимоги вказаних правових норм не були дотримані судом першої інстанції в повному обсязі.

Так, адміністративне правопорушення - це вчинок, який має форму або дії, або бездіяльності. Проте щоб вчинок можна було кваліфікувати як адміністративне правопорушення, він повинен мати сукупність юридичних ознак, що визначають склад правопорушення. Наявність усіх ознак правопорушення є єдиною підставою для притягнення правопорушника до відповідальності. Якщо відсутня хоча б одна з ознак правопорушення, особа не може бути притягнута до відповідальності.

Об`єктивною стороною адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП є: 1) керування транспортним засобом у стані сп`яніння (алкогольного, наркотичного чи іншого); 2) передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння; 3) відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Суб`єктом правопорушення, передбаченого ст. 130 КУпАП, коли особі інкремінується керування транспортним засобом у стані сп`яніння або відмова від огляду на стан сп`яніння, може бути будь-яка особа, що досягла шістнадцятирічного віку (ст. 12 КУпАП), яка керувала транспортним засобом.

Згідно статті 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, прізвище викривача (за його письмовою згодою), якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.

Протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності; при наявності свідків і потерпілих протокол може бути підписано також і цими особами.

У разі відмови особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, від підписання протоколу, в ньому робиться запис про це. Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право подати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до протоколу, а також викласти мотиви свого відмовлення від його підписання.

Аналогічні вимоги до протоколу про адміністративне правопорушення викладені в Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, яка затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 листопада 2015 року № 1376 (далі Інструкція № 1376), та Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, яка затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 листопада 2015 року № 1395 (далі - Інструкція № 1395).

Аналіз наведених положень закону дає підстави для висновку, що в межах зазначених у протоколі про адміністративне правопорушення обставин, інкримінованого особі адміністративного правопорушення, і повинен провадитися їх судовий розгляд.

Таким чином, протокол про адміністративне правопорушення є не тільки джерелом доказів у справі, але й актом обвинувачення у вчиненні конкретного адміністративного правопорушення.

З аналізу наведених положень закону можна зробити висновок, що встановлення особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, є визначальним для вирішення питання щодо притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Так, згідно доводів апеляційної скарги та особистих пояснень в суді апеляційної інстанції, особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 категорично заперечує свою причетність до правопорушення, у зв`язку з вчиненням якого 02 серпня 2023 року складений протокол про адміністративне правопорушення серії ААД № 070472, а також те, що відносно нього складався вказаний протокол.

За пунктом 1.10 ПДР водієм визнається особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії. Водієм також є особа, яка навчає керуванню транспортним засобом, перебуваючи безпосередньо в транспортному засобі.

У п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року за №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» роз`яснено, що керування транспортним засобом - виконання функцій водія під час руху такого засобу або інструктора-водія під час навчання учнів-водіїв, незалежно від того, керує особа транспортним засобом, який рухається своїм ходом чи за допомогою буксирування. Для притягнення до відповідальності за ст.130 КУпАП не має значення, протягом якого часу особа, яка перебуває у стані сп`яніння чи під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, керувала транспортним засобом. Правопорушення вважають закінченим з того моменту, коли він почав рухатись.

В суді першої інстанції справа розглядалася без участі ОСОБА_1 та його захисника. За результатами розгляду справи у суді першої інстанції, на підставі досліджених доказів суд дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Апеляційний суд вважає, що вищевказані висновки суддею суду першої інстанції зроблені внаслідок неповного з`ясування фактичних обставин справи, неналежної оцінки зібраних у справі доказів з точки зору їх допустимості та достатності та порушення вимог КУпАП в частині безпосередності дослідження доказів, а тому погодитись із цими висновками неможливо.

Як зазначено вище, факт керування особою, яка має ознаки алкогольного сп`яніння, транспортним засобом підлягає доказуванню у ході провадження у справі про адміністративне правопорушення за допомогою доказів, перелік джерел яких визначений у ст.251 КУпАП.

Згідно матеріалів цієї справи протокол про адміністративне правопорушення серії ААД № 070472 був складений 02 серпня 2023 року відносно ОСОБА_1 , якому інкримінується вчинення правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП України. Цей протокол не підписаний особою, яка притягається до адміністративної відповідальності. Як убачається зі змісту протоколу, 02 серпня 2023 р. о 22 годині 50 хвилин у м. Миколаєві по вул. Генерала Карпенка біля будинку № 53 ОСОБА_1 керував транспортним засобом «Rover 75», державний номерний знак НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, поведінка, що не відповідає обстановці. Від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку на місці зупинки транспортного засобу та в медичному закладі відмовився. Того ж дня відносно ОСОБА_1 також були складені протоколи про адміністративні правопорушення: серії ААД № 070466 за статтею 124 КУпАП та серії ААД № 070473 за статтею 122-4 КупАП.

У протоколі про адміністративне правопорушення серії ААД № 070472 02 серпня 2023 року зазначено, що особа правопорушника ОСОБА_1 встановлена за посвідченням водія серія НОМЕР_3 від 28 грудня 2018 р. Згідно доданої до протоколу про адміністративне правопорушення довідки старшого інспектора з особливих доручень відділу адміністративної практики УПП в Миколаївській області від 03 серпня 2023 року ОСОБА_1 отримував посвідчення водія на право керування транспортними засобами серія ВХ0721686 від 28 грудня 2018 р.

До вищевказаного протоколу працівниками поліції додані відеозаписи події 02 серпня 2023 р. з нагрудних камер поліцейських патрульної поліції, на яких зафіксовано, що на місці водія транспортного засобу «Rover 75», державний номерний знак НОМЕР_1 , який перебуває в нерухомому стані, перебуває чоловік, особу якого намагаються встановити поліцейські, однак будь-яких документів, зокрема, посвідчення водія, ця особа не пред`являє, поліцейські перевіряють відомості щодо автомобіля та водія за базами даних. Згодом на вимогу поліцейського пройти огляд на стан сп`яніння чоловік, який перебуває у вказаному автомобілі, від огляду відмовляється. Однак, на звернення поліцейського «Муртаз», чоловік відповідає, що він не Муртаз (час на відеозапису 23:20 год). Також за зовнішніми ознаками особа, зафіксована поліцейськими на нагрудні камери 02 серпня 2023 року не схожа на ОСОБА_1 , який був присутнім в суді апеляційної інстанції та давав пояснення.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснив, що перед виїздом з України фактично продав автомобіль, але не переоформив його на покупця. Де зараз ця особа та автомобіль, він не знає.

Згідно наданої захисником ОСОБА_1 до апеляційної скарги фотокопії паспорта громадянина Грузії № НОМЕР_2 , виданого Міністерством Юстиції Грузії 16 березня 2018 р, зокрема, на сторінці 47 паспорту містяться штампи прикордонної служби, відповідно до яких ОСОБА_1 перетнув кордон у напрямку виїзду з України 14 березня 2023 р. та повернувся у зворотному напрямку 25 вересня 2023 р. Такі ж відомості повідомлені у відповідях: Управління міграційної поліції Головного управління національної поліції в Миколаївській області на запит апеляційного суду від 18 квітня 2024 року № 662/21-2024 та Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України адвокату ОСОБА_2 .

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 24 квітня 2024 року постанову Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 січня 2024 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП; провадження у справі закрито, у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення, скасовано, а провадження у справі закрито на підставі пункту 1 частини 1 статті 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Приймаючи таку постанову апеляційний суд дійшов висновку про відсутність всіх обов`язкових ознак складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП (недоведеність того, що ОСОБА_1 є суб`єктом), що свідчить про відсутність у діях ОСОБА_1 складу правопорушення, зазначеного у протоколі серії ААД №070466 від 02 серпня 2023 року.

Таким чином, будь-яких доказів факту керування ОСОБА_1 транспортним засобом, встановлених за допомогою об`єктивних засобів контролю (відеозаписів, зроблених за допомогою камер спостереження, нагрудних камер поліцейських або інших записів будь-яких осіб, зроблених із дотриманням вимог закону) матеріали справи не містять, тоді як на підтримання своєї версії щодо відсутності на території України на час складання протоколу серії ААД №070466 від 02 серпня 2023 року ОСОБА_1 подані докази, які отримані з офіційних джерел, а тому є достовірними, достатніми та переконливими.

Відповідно, 02 серпня 2023 р. ОСОБА_1 не був у м. Миколаєві під час складення відносно нього протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД № 070472 від 02 серпня 2023 року і тому не є суб`єктом можливого правопорушення, що вказує на відсутність складу правопорушення. Відповідно, цей протокол про адміністративне правопорушення був складений відносно іншої людини, особа якої працівниками поліції не була встановлена.

За висновком Верховного суду, викладеним у постанові від 21 січня 2020 року у справі № 754/17019/17 (провадження № 51-2568км19), який є релевантним для даної справи, при вирішенні питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), визначеним частинами другою та четвертою статті 17 КПК, що передбачають: «ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи».

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Як визначено статтею 247 КУпАП, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події та складу адміністративного правопорушення.

Відповідно до пункту 1 статті 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочате, а розпочате підлягає закриттю в разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність всіх обов`язкових ознак складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП, що свідчить про відсутність у діях ОСОБА_1 складу правопорушення, зазначеного у протоколі серії ААД №070472 від 02 серпня 2023 року, у зв`язку з чим провадження по справі підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення на підставі пункту 1 частини 1 статті 247 КУпАП.

Однак, в порушення вищезазначених вимог закону, суд першої інстанції належним чином не з`ясував обставини щодо вчинення нібито ОСОБА_1 інкримінованого йому адміністративного правопорушення.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано визнав ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП, оскільки, викладені в постанові суду висновки об`єктивно не підтверджуються доказами, які містяться в матеріалах справи.

З огляду на викладене, постанова суду першої інстанції є необґрунтованою і підлягає скасуванню, а провадження у справі про визнання винним у вчиненні правопорушення, передбаченого за частиною 1 статті 130КУпАП закриттю на підставі пункту 1 частини 1 статті 247 КУпАП - за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Інші доводи апеляційної скарги з урахуванням встановлених вище обставин не впливають на прийняте рішення.

Керуючись статтями 245, 280, 283, 294 КУпАП, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 адвоката Сабанова Віталія Михайловича задовольнити.

Постанову судді Заводського районного суду міста Миколаєва від 09 січня 2024 року, якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті130 КУпАП скасувати, провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 130 КУпАП закрити на підставі пункту 1 частини 1 статті 247 КУпАП за відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Миколаївського апеляційного суду Т.М. Базовкіна