Провадження № 33/801/362/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Жмудь О. О.
Доповідач: Матківська М. В.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2024 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі судді Матківської М. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за участю особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) та представника Вінницької митниці ОСОБА_3

апеляційну скаргу ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 )

на постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 19 березня 2024 року про притягнення ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Р. Молдова, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , до адміністративної відповідальності за вчинене адміністративне правопорушення, передбачене ч. 6 ст. 481 Митного кодексу України,

Встановив:

Згідно протоколу про порушення митних правил № 0518/401000/23 від 21 вересня 2023 року, ОСОБА_1 ( ОСОБА_4 ) перевищив встановлений ст. 380 МК України строк тимчасового ввезення на територію України транспортного засобу марки «VW SHАRАN», державний реєстраційний номер реєстраційний номер НОМЕР_1 (Молдова), VIN-код НОМЕР_2 , більше ніж на тридцять діб, що призвело до порушення митних правил, передбачених ч. 6 ст. 481 МК України, що і стало підставою для складення посадовою особою митниці у відношенні особи протоколу про порушення митних правил, за ознаками ч. 6 ст. 481 МК України.

Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 19 березня 2024 року визнано винним ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 6 ст. 481 МК України, та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 170 000,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) судовий збір в розмірі 605,60 грн. на користь держави.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ( ОСОБА_4 ) просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову, якою провадження у справі закрити.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що суд першої інстанції не врахував, що вину у вчиненні даного правопорушення ОСОБА_1 ( ОСОБА_4 ) визнає. Даний автомобіль дійсно 17 липня 2021 року був ввезений на митну територію України та в подальшому мав бути вивезений до Молдови. Однак 24 лютого 2022 року відбулось повномасштабне вторгнення рф на територію України. Будучи свідомою людиною ОСОБА_1 ( ОСОБА_4 ), маючи 4 дні для вивезення автомобіля за межі митної території України, 13 липня 2022 року передав вказаний автомобіль для потреб ЗСУ. На підтвердження даної обставини 13 липня 2022 року був складений акт прийому-передачі вказаного автомобіля, відповідно до якого ОСОБА_5 , будучи власником автомобіля, усвідомлюючи значення своїх дій та згідно вільного волевиявлення, з метою надання волонтерської допомоги ЗСУ безкоштовно передав, а військовослужбовець в/ч НОМЕР_3 ЗСУ ОСОБА_6 прийняв для виконання бойових завдань пов`язаних з захистом територіальної цілісності України, марки «VW SHАRАN» (WVWZZZ7MZ3V000520), 2003 року випуску.

Також, 25 листопада 2023 року солдат ОСОБА_6 письмово підтвердив, що даний автомобіль використовується першим взводом третьої роти в/ч НОМЕР_3 . На балансі частини він не прийнятий, але на сьогодні виконує бойові завдання. За таких обставин, вважає, що ОСОБА_1 ( ОСОБА_4 ) діяв в стані крайньої необхідності.

У судовому засіданні особа, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 ( ОСОБА_4 ) підтримав свою апеляційну скаргу і просить її задовольнити.

Представник Вінницької митниці ОСОБА_3 заперечив проти доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), представника Вінницької митниці ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи про порушення митних правил за ч. 6 ст. 481 МК України, дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Згідно ч. 1 ст. 486 МК України, завданнями провадження у справах про порушення митних правил є своєчасне, всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її з дотриманням вимог закону, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню порушень митних правил, та запобігання таким правопорушенням.

Відповідно до вимог ст. 489 МК України, при розгляді справи про порушення митних правил підлягає з`ясуванню, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують та/або обтяжують відповідальність, чи є підстави для звільнення особи, що вчинила правопорушення від адміністративної відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно із вимогами ст. 487 МК України, провадження у справі про порушення митних правил здійснюється відповідно до МК України, а в частині, що не регулюється ним відповідно до законодавства України про адміністративні правопорушення.

Відповідно до частини 7 статті 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Частиною 6 статті 481 МК України, передбачена відповідальність за перевищення строку тимчасового ввезення транспортних засобів особистого користування та транспортних засобів комерційного призначення на митну територію України більше ніж на тридцять діб, а так само втрата цих транспортних засобів, у тому числі їх розкомплектування.

Згідно зі ст. 103 МК України, тимчасове ввезення це митний режим, відповідно до якого іноземні товари, транспортні засоби комерційного призначення ввозяться для конкретних цілей на митну територію України з умовним повним або частковим звільненням від оподаткування митними платежами та без застосування заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності і підлягають реекспорту до завершення встановленого строку без будь-яких змін, за винятком звичайного зносу в результаті їх використання.

Відповідно до ч. 1 ст. 380 МК України тимчасове ввезення громадянами-нерезидентами на митну територію України транспортних засобів особистого користування дозволяється на строк до одного року. Цей строк може бути продовжено органами доходів і зборів з урахуванням дії обставин непереборної сили та особистих обставин громадян, які ввезли такі транспортні засоби, за умови документального підтвердження цих обставин, але не більш як на 60 днів. Обов`язковою умовою допуску зазначених транспортних засобів до тимчасового ввезення на митну територію України є реєстрація цих транспортних засобів в уповноважених органах іноземних держав, що підтверджується відповідним документом.

За змістом ч. 5 ст. 380 МК України, тимчасово ввезені транспортні засоби особистого користування повинні бути вивезені за межі митної території України з дотриманням строків, установлених відповідно до вимог цього Кодексу, або поміщені у митні режими відмови на користь держави, знищення або руйнування чи можуть бути оформлені для вільного обігу на митній території України за умови сплати митних платежів, які відповідно до закону підлягають сплаті при імпорті таких транспортних засобів.

Отже, перевищення встановленого ст. 380 МК України строку доставки транспортних засобів особистого користування та транспортних засобів комерційного призначення більше ніж на тридцять діб визнається порушенням митних правил, за яке передбачена адміністративна відповідальність у виді штрафу або конфіскації транспортного засобу.

Висновок суду про наявність в діях ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 6 ст. 481 МК України, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується сукупністю зібраних й перевірених судом доказів, зокрема протоколом про порушення митних правил № 0518/401000/23 (а. с. 2-5), копією паспорта з відмітками про перетин державного кордону України (а. с. 6), копією електронного журналу пасажирського ПП (а. с. 8), витягом з АСМО «Інспектор» (а. с. 10-11), доповідною запискою державного інспектора ВМО «Автомобільний» митного поста «Дністер» Вінницької митниці (а. с. 13), що ніким не оспорюється.

Більше того, ОСОБА_1 ( ОСОБА_4 ) визнає вину у вчиненні даного правопорушення, проте вважає, що воно було вчинене в стані крайньої необхідності.

Твердження скаржника, що адміністративне правопорушення вчинене ним у стані крайньої необхідності апеляційним судом відхиляються у зв`язку з наступним.

Відповідно до статті 17 КУпАП особа, яка діяла в стані крайньої необхідності, необхідної оборони або яка була в стані неосудності, не підлягає адміністративній відповідальності.

Отже, положеннями КУпАП передбачено можливість звільнення особи від адміністративної відповідальності, однак лише у випадках, коли вчинені нею дії, які мають ознаки правопорушення і за які КУпАП передбачена відповідальність, вчинені у стані крайньої необхідності.

Інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства.

Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам. Якщо загроза охоронюваним інтересам може виникнути в майбутньому, діяння не може вважатися таким, що вчинено у стані крайньої необхідності. На це прямо вказують слова тексту статті «для усунення небезпеки, яка загрожує».

Однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.

Також, стан крайньої необхідності повинен відповідати критеріям своєчасності. Своєчасність заподіяння шкоди полягає в тому, що вона може бути заподіяна лише протягом часу, поки існує стан крайньої необхідності. Якщо ж такий стан ще не виник або, навпаки, уже минув, то заподіяння шкоди в цьому випадку (так звана "передчасна" і "спізніла" крайня необхідність), може тягнути відповідальність на загальних засадах.

Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.

Аналогічний правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 06 лютого 2019 року по справі № 463/1712/17.

ОСОБА_1 ( ОСОБА_4 ), будучи громадянином Республіки Молдова не обмеженим у можливості перетину державного кордону України, не додав жодних доказів, щодо об`єктивної неможливості виконати приписи МК України, а тому судом не вбачається обставин крайньої необхідності в саме таких діях правопорушника в контексті обставин цієї справи.

Разом з тим, відповідно до вимог ст. 33-35 КУпАП, які визначають загальні засади накладення адміністративного стягнення, при накладенні стягнення враховується характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують та обтяжують відповідальність.

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні «Ісмаїлов проти Росії» від 6 листопада 2008 року зазначив, що згідно з принципом верховенства права, однією з підвалин демократичного суспільства, який закріплений в усіх статтях Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, при розгляді справи та призначенні стягнення потрібно досягти справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, щоб під час відповідного втручання був дотриманий принцип законності і воно не було свавільним, тобто стягнення повинне бути пропорційним, воно має відповідати тяжкості скоєного правопорушення, а також його наслідкам.

Згідно зі ст. 23 КУпАП адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення та для запобігання вчинення нових правопорушень як самим порушником, так і іншими особами.

Як зазначено в ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Як вбачається з акту приймання-передачі від 13 липня 2022 року громадянин Республіки Молдова ОСОБА_7 з метою надання волонтерської допомоги Збройним Силам України безкоштовно передав, а військовослужбовець військової частини НОМЕР_3 Збройних сил України ОСОБА_6 прийняв на виконання бойових завдань автомобіль марки VOLKSWAGEN SHАRАN, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , VIN-код НОМЕР_2 (а. с. 42).

Своєю заявою від 25 листопада 2023 року старший солдат ОСОБА_6 підтвердив, що переданий автомобіль марки VOLKSWAGEN SHАRАN, НОМЕР_2 , 2023 року випуску, використовується першим взводом третьої роти в/ч НОМЕР_3 . На балансі частини він не прийнятий, але на сьогодні виконує бойові завдання (а. с. 41).

На такі докази суд першої інстанції належної уваги не звернув, а тому не дослідив об`єктивно і всебічно наявні у цій справі письмові матеріали та не надав їм належну правову оцінку.

Крім того, ОСОБА_1 ( ОСОБА_4 ) раніше до адміністративної відповідальності за порушення митних правил не притягувався, щиро кається у скоєному правопорушенні.

Статтею 22 КУпАП установлено, що при малозначності вчиненого адміністративного правопорушення суд може звільнити порушника від адміністративної відповідальності та обмежитися усним зауваженням. При цьому, в кожному конкретному випадку суд має вирішувати питання про визнання діяння малозначним, виходячи з того, що його наслідки не представляють суспільної небезпеки, не завдали або не здатні завдати значної шкоди суспільним або державним інтересам, правам та свободам інших осіб.

Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про контрабанду та порушення митних правил» № 8 від 03 червня 2005 року, суддя вправі вирішувати питання про можливість звільнення особи від адміністративної відповідальності при малозначності правопорушення на підставі статті 22 КУпАП. При цьому, необхідно врахувати не лише вартість, а й кількість предметів правопорушення, а також мету, мотив і спосіб його вчинення.

З усього викладеного вбачається, що дії ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) не завдали та не здатні завдати значної шкоди суспільним або державним інтересам, оскільки фактично транспортний засіб перебуває у використанні держави в особі Збройних Сил України, а накладення на правопорушника штрафу в розмірі 170 000,00 грн., з урахуванням усіх обставин справи суперечить принципам судочинства, а саме розумності та пропорційності.

Крім того, апеляційним судом встановлено відсутність прямого чи непрямого умислу ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) на вчинення даного адміністративного правопорушення, оскільки останній добровільно надав свій транспортний засіб на потреби Збройних Сил України в якості волонтерської допомоги.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) можна звільнити від адміністративної відповідальності за порушення митних правил, передбаченого ч. 6 ст. 481 Митного кодексу України у зв`язку з малозначністю вчиненого правопорушення, відповідно до ст. 22 КУпАП, обмежившись усним зауваженням.

Застосування до ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) такого заходу, як усне зауваження буде достатнім для досягнення визначеної статтею 23 КУпАП мети виховного впливу та запобіганню вчиненню ним нових правопорушень.

На підставі викладеного та керуючись ст. 22 КУпАП, ст. ст. 459, 461, 481, 486, 527, 528 МК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) задовільнити частково.

Постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 19 березня 2024 року змінити в частині застосованого до ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) адміністративного стягнення у виді штрафу і звільнити ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) від адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 6 ст. 481 МК України, за малозначністю, на підставі ст. 22 КУпАП та оголосити йому усне зауваження.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

СуддяМ. В. Матківська