пр. № 3/759/6212/24
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2024 року суддя Святошинського районного суду міста Києва Жмудь Вікторія Олексіївна, за участю захисника Клечановського І.С. та представника потерпілого - захисника Герасимовської Н.М., розглянувши матеріали, які надійшли зі Святошинського УП ГУНП в м. Києві, про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Муровані Курилівці Вінницької обл., українця, громадянина України, який здобув вищу освіту, одружений, має на утриманні 1 неповнолітню дитину, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 1732 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 17.08.2024 близько 12 год. 00 хв., перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , навмисно застосував дії економічного характеру, а саме: не пускав у квартиру дружину - ОСОБА_2 , яка була і являється власником даного житла, чим вчинив домашнє насильство. Своїми діями ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 1732 КУпАП.

У судовому засіданні ОСОБА_1 свою вину не визнав та пояснив, що сталася конфліктна ситуація на підґрунті поділу майна, а саме через те, що дружина прийшла виганяти його з квартири, а він хотів зв`язатися зі своїм адвокатом для вирішення ситуації.

У судовому засіданні захисник Клечановський І.С. просив закрити провадження у справі стосовно ОСОБА_1 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, а саме за відсутністю складу правопорушення, оскільки в матеріалах та додатках до нього відсутні підтвердження вчинення насильства економічного характеру, окрім пояснень потерпілої. Також зазначив, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виник конфлікт, тобто відсутня атмосфера взаєморозуміння. Даний конфлікт існує з кінця 2023 року, з того часу потерпіла та ОСОБА_1 проживають окремою.

У судовому засіданні потерпіла ОСОБА_2 пояснила, що чоловік виганяв її з квартири, не пускає. Така ситуація триває з 24.12.2023, коли вони перестали проживати разом, оскільки 24.12.2023 ОСОБА_1 її побив. З того часу вона разом з донькою проживають окремо від ОСОБА_1 , знімають квартиру. ОСОБА_1 змінив ключі від квартири і вона не може туди потрапити. Після виклику працівників поліції, він надав їй ключі від квартири. Вона його боїться, він погрожує її вбити. Також пояснила, що стосовно ОСОБА_1 вже складався протокол за ч. 1 ст. 1732 КУпАП стосовно подій 24.12.2023, однак, справу було закрито. У судове засідання її не викликали, про рішення суду вона дізналася після спливу строків оскарження, тому апеляційну скаргу не подавала. Позовів щодо розподілу майна вона не подавала. На даний час вона подала позов про розірвання шлюбу.

У судовому засіданні представник потерпілої ОСОБА_2 - Герасимовська Н.М. надала флеш - носій з відеозаписом подій 17.08.2024, на якому зафіксовано перебіг події, а також зазначила, що ОСОБА_1 вже має два термінових заборонних приписів стосовно кривдника.

У судовому засіданні інспектор СПДН Святошинського УП ГУНП в м. Києві старший лейтенант поліції Байрамова Ф. пояснив, що 17.08.2024 він прибув на виклик, оскільки чоловік не надає змоги потрапити у квартиру. ОСОБА_1 було роз`яснено право власника на безперешкодне користування житлом, як наслідок цього було вчинено економічне насильство стосовно потерпілої. Потерпіла повідомила, що тимчасово мешкає за іншою адресою, оскільки чоловік перешкоджає у користуванні квартирою. Щодо відеозапису з нагрудної боді камери, то зазначив, що камера пошкоджена і немає можливості вилучити відеозапис даної події.

Вислухавши пояснення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , інспектора СПДН Святошинського УП ГУНП в м. Києві старшого лейтенанта поліції Байрамова Ф., думку захисників, ретельно дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, а саме: протокол про адміністративне правопорушення серія ВАВ № 584111 від 17.08.2024, складений стосовно ОСОБА_1 ; рапорт від 17.08.2024, зареєстрований у ЄО за № 49447; рапорт інспектора СПДН Святошинського УП ГУНП в м. Києві старшого лейтенанта поліції Байрамова Ф. від 18.08.2024; письмові пояснення ОСОБА_2 від 17.08.2024; довідку інспектора СПДН Святошинського УП ГУНП в м. Києві старшого лейтенанта поліції Байрамова Ф. від 17.08.2024, згідно з якою ОСОБА_1 протягом року до адміністративної відповідальності за ст.1732 КУпАП не притягувався; копію постанови Святошинського районного суду міста Києва від 15.02.2024 стосовно ОСОБА_1 ; відеозапис, який міститься на флеш-носії; рапорт інспектора СПДН Святошинського УП ГУНП в м. Києві старшого лейтенанта поліції Байрамова Ф. щодо неможливості надання відеозапису з боді камери Х100117; копію термінового заборонного припису стосовно кривдника ОСОБА_1 від 17.08.2024, суддя дійшла такого висновку.

Відповідно до ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови.

Положеннями ст. 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, речовими доказами, іншими документами тощо.

Згідно зі ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Тобто, з вказаних норм вбачається, що притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Положеннями ч. 1 ст. 1732 КУпАП передбачена відповідальність, зокрема, за вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.

Об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ст. 1732 КУпАП виражається в умисному вчиненні будь-яких дій фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування фізичного насильства, що не завдало фізичного болю і не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконанні захисного припису особою, стосовно якої він винесений, не проходженні корекційної програми особою, яка вчинила насильство в сім`ї (матеріальний склад).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон) домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця п роживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Крім того, домашнє насильство розуміється як певний спосіб поведінки, якою одна особа намагається утвердити або підтримати контроль над іншою особою, що відноситься до певної вразливої групи і знаходиться у вразливій ситуації.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 3 Закону дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється, зокрема, на подружжя.

До основних напрямів реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству відноситься, зокрема, належне розслідування фактів домашнього насильства, притягнення кривдників до передбаченої законом відповідальності та зміна їхньої поведінки (п. 4. ч. 2 ст. 5 Закону), а суд є суб`єктом, на якого покладаються функції із здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішенні по справі «Левчук проти України»(Levchuk v. Ukraine) no. 17496/19 від 03.09.2020, п. 78-80, Європейський суд з прав людини прийшов до висновку, що проблема домашнього насильства, яке може мати різні форми, - від фізичного нападу до сексуального, економічного, емоційного насильства або словесної образи - виходить за межі обставин конкретної справи. Це загальна проблема, яка в тій чи іншій мірі непокоїть усіх держав-членів та не завжди лежить на поверхні, оскільки часто постає в контексті особистих стосунків або закритих систем (рішення в справі Володіної, згадане вище, п. 71).

У різних справах, залежно від індивідуальних обставин цих справ, Суд попередньо розглядав проблему домашнього насильства відповідно до статей 2, 3, 8 та 14 Конвенції (див., зокрема, рішення в справі «Талпіс проти Італії» (Talpis v. Italy), № 41237/14, п. 100, від 2 березня 2017 року). У всіх цих справах Суд встановив, що згідно з Конвенцією, органи державної влади мають позитивне зобов`язання розробити та застосувати належну нормативно-правову базу, що забезпечить ефективний захист від актів домашнього насильства (див., зокрема, рішення в справах «Беваква та С. проти Болгарії» (Bevacquaand S. v. Bulgaria), № 71127/01, п. 65, від 12 червня 2008 року; «А. проти Хорватії» (A. v. Croatia), №55164/08, п. 60, від 14 жовтня 2010 року; «Хайдуова проти Словаччини» (Hajduova v. Slovakia), №2660/03, п. 46, від 30 листопада 2010 року).

У зв`язку з цим Суд постановив, зокрема, що там, де особа достовірно стверджує про те, що вона зазнавала неодноразових актів домашнього насильства, якими б незначними поодинокі випадки не були, національні органи влади повинні оцінити ситуацію у всіх аспектах, включно з ризиком повторення подібних інцидентів (див., mutatismutandis, рішення в справі «Ірина Смірнова проти України», №1870/05, пп. 71 та 89, від 13 жовтня 2016 року). Серед іншого, ця оцінка повинна належним чином брати до уваги особливу вразливість жертв, які часто емоційно, фінансово чи іншим чином залежать від своїх кривдників, а також психологічний вплив можливого повторного знущання, залякування та насильства на їхнє повсякденне життя (див., mutatismutandis, згадане вище рішення в справі «Хайдуова», п. 46, та «Ірина Смірнова», там само). Якщо встановлено, що на конкретну особу націлені систематичні дії, і за ними ймовірно йтимуть подальші випадки насильства, окрім реагування на конкретні випадки, органам влади може бути запропоновано вжити відповідних заходів загального характеру для боротьби з основною проблемою та запобігання жорстокому поводженню в майбутньому (див. рішення у справах «Дордевіч проти Хорватії» (Рorрeviж v. Croatia) №41526/10, пп. 92-93 та 147-49, ЄСПЛ, 2012 р.; та Ірини Смірнової , цитоване вище, там само).

При розгляді вказаного протоколу про адміністративне правопорушення суддя враховує тривалість часу, з грудня 2023 року, протягом якого ОСОБА_5 та ОСОБА_2 не можуть знайти спільної мови щодо користування майном. З наданих пояснень та інших доказів вбачається, що рішення суду щодо розподілу майна у сторін на даний час немає.

Наявні у справі про адміністративне правопорушення докази в сукупності дозволяють судді дійти висновку, що особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, вчинено економічне насильство стосовно ОСОБА_2 , яке полягало у тому, що ОСОБА_1 не дає користуватись належним їй майном та перешкоджає цьому шляхом не надання доступу до квартири. Дані обставини не заперечувалися жодною зі сторін, а також знайшли своє підтвердження на відеозаписі, на якому зафіксовано події, які відбувалися 17.08.2024 року.

Суддя зазначає, що будь-яке насильство стосується розподілу сили між партнерами. У парі насильство, як правило, застосовує той з партнерів, який емоційно та/або фізично є більш сильним та впливовим. Насильство пов`язано із порушенням, зсуненням кордонів іншого партнера. Це є наслідком тотальної турботи, що поступово переходить у форму контролю з порушенням кордонів партнера.

Вчинення вказаних дій є насильством, якщо партнер, по відношенню до якого вони чиняться, відчуває психологічне страждання, яке може привести до розладу здоров`я, емоційної залежності або погіршенню якості його життя.

Також насильство від конфлікту відрізняє перевага сил однієї зі сторін. Якщо дві людини можуть однаково захищати себе, відстоювати свої кордони - то це конфлікт. А якщо одна зі сторін у вразливішому стані, а інша людина цим вразливим станом користується - це ознака насильства.

Враховуючи пояснення всіх сторін справи про адміністративне правопорушення, суддею встановлено неправомірність дій зі сторони ОСОБА_5 .

У зв`язку з вищевикладеним суддя критично ставиться до тверджень сторони захисту в тій частині, що відсутні докази вчинення ОСОБА_1 економічного насильства стосовно ОСОБА_2 та вважає, що усі заперечення є намаганням уникнути притягнення до адміністративної відповідальності.

Таким чином, враховуючи, що по справі зібрано достатньо доказів, які не викликають сумнівів у своїй достовірності і допустимості, та які підтверджують вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 1732 КУпАП, є всі підстави для притягнення його до адміністративної відповідальності та накладення на нього адміністративного стягнення в межах, установлених у санкції ч. 1 ст. 1732 КУпАП.

При накладенні адміністративного стягнення на ОСОБА_1 з урахуванням характеру вчиненого правопорушення, особи правопорушника, ступеню його вини, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують його відповідальність, вважаю, що стягнення у виді штрафу, відповідає вимогам ст. 23, 33 КУпАП і є домірним скоєному. Накладання такого стягнення відповідає принципу співвідношення між тяжкістю вчиненого адміністративного правопорушення та заходом державного примусу.

Положеннями ст. 401 КУпАП передбачено, що у провадженні по справі про адміністративне правопорушення у разі винесення судом (суддею) постанови про накладення адміністративного стягнення сплачується судовий збір особою, на яку накладено таке стягнення. Розмір і порядок сплати судового збору встановлюється законом.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» у разі ухвалення судом постанови про накладення адміністративного стягнення ставка судового збору встановлюється у розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Вичерпний перелік осіб, які звільняються від сплати судового збору, міститься у ст. 5 вказаного Закону.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 не відноситься до осіб, які підлягають звільненню від сплати судового збору, а відтак, з нього слід стягнути судовий збір за ухвалення постанови про накладення адміністративного стягнення.

Керуючись ч. 1 ст. 1732, ст. 9, 23, 33, 401, 254, 251, 252, 280, 283-285, 294 КУпАП, п. 5 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», суддя,

ПОСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 визнати винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 1732 КУпАП, та накласти на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 10 (десяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 170 (сто сімдесят) грн 00 к.

Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір за винесення постанови про накладення адміністративного стягнення у розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 605 (шістсот п`ять) грн 60 к.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що штраф має бути сплачений не пізніше як через п`ятнадцять днів з дня вручення йому постанови про накладення штрафу, а в разі оскарження постанови - не пізніше як через п`ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення.

У разі несплати правопорушником штрафу в вищезазначений строк, постанова про накладення штрафу надсилається для примусового виконання до відділу державної виконавчої служби за місцем проживання порушника, роботи або за місцезнаходженням його майна в порядку, встановленому законом. У порядку примусового виконання постанови про стягнення штрафу за вчинення адміністративного правопорушення з правопорушника стягується подвійний розмір штрафу та витрати на облік зазначених правопорушень.

Зобов`язати відділ державної виконавчої служби повідомити про виконання постанови шляхом повернення останньої на адресу суду з відміткою про її виконання.

Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення. Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду через Святошинський районний суд міста Києва.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Постанова може бути пред`явлена до виконання протягом трьох місяців з наступного дня після набрання нею законної сили.

Суддя Святошинського

районного суду міста Києва В.О. Жмудь