Номер провадження: 33/813/2582/24
Номер справи місцевого суду: 511/1906/24
Головуючий у першій інстанції Бобровська І. В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.11.2024 року м. Одеса

Суддя Одеського апеляційного суду Сегеда С.М.,

за участю секретаря Козлової В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у відсутність учасників справи, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_1 - адвоката Осокіна Сергія Юрійовича на постанову Роздільнянського районного суду Одеської області від 24 вересня 2024 року, у справі про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

Зазначеною постановою

ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави у розмірі 17 000,00 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік. Стягнуто на користь держави судовий збір у розмірі 605,60 грн.

Відповідно до адміністративних матеріалів, 07.05.2024 року о 13 год. 30 хв. в с. Степанівка, по вул. Милолюбівській, Роздільнянського району, Одеської області, ОСОБА_1 керував автомобілем ВАЗ 21103 д/з НОМЕР_1 в стані алкогольного сп`яніння. Огляд проводився на місці зі згоди водія, за допомогою газоаналізатора «Drager 6820», тест №656 від 07.05.2024 року, проба позитивна - 2,49% проміле. Від проходження огляду на визначення стану алкогольного сп`яніння в закладі охорони здоров`я водій відмовився під відеозапис. Своїми діями ОСОБА_1 порушив п. 2.9а Правил дорожнього руху України (далі - ПДР), за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Зазначені обставини стали підставою для винесення оскаржуваної постанови Роздільнянського районного суду Одеської області від 24 вересня 2024 року про визнання винним і притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП (а.с.41-43).

Не погоджуючись із вказаною вище постановою, 08.10.2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Осокін С.Ю., подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану постанову суду, в частині накладеного судом адміністративного стягнення, а саме: позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 рік скасувати, в іншій частині залишити без змін (а.с. 52-56).

В апеляційній скарзі скаржник також ставить питання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції від 24.09.2024 року, посилаючись на поважні причини пропуску строку на апеляційне оскарження (а.с. 46 - зворот.).

У судове засідання, призначене на 2024 року о год., та його захисник не з`явилися, будучи належним чином сповіщеними про дату, час та місце розгляду справи, у строк передбачений ст. 277-2 КУпАП (а.с.51-54).

Згідно ч. 6 ст. 294 КУпАП неявка в судове засідання особи, яка подала скаргу, інших осіб, які беруть участь у провадженні у справі про адміністративне правопорушення, не перешкоджає розгляду справи, крім випадків, коли є поважні причини неявки або в суду відсутня інформація про належне повідомлення цих осіб.

Вивчивши клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови суду, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що строк на апеляційне оскарження підлягає поновленню, виходячи з наступних підстав.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази направлення та отримання ОСОБА_1 та його представником копії оскаржуваної постанови. В апеляційній скарзі адвокат Осокін С.Ю., як на підставу поновлення пропущеного строку, також звернув увагу, що ОСОБА_1 знаходиться у службовому відрядженні в зоні бойових дій, що унеможливило своєчасно зв`язатися з ним по телефону, сповістити його про суть ухваленої постанови та узгодити рішення щодо подачі апеляційної скарги.

Відтак, зазначені обставини свідчать про те, що строк на апеляційне оскарження був пропущений ОСОБА_1 з поважних причин, тому підлягає поновленню.

При цьому, апеляційний суд зазначає, що апеляційний перегляд судового рішення гарантовано учасникам справи п. 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України, статтею 6 Європейської Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» та практикою Європейського суду з прав людини.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних обставин.

Частиною 7 ст. 294 КУпАП, передбачено, що апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Згідно з положеннями ст.245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Факт вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, в апеляційній скарзі не оспорюється, а тому висновок суду першої інстанції в цій частині апеляційним судом не перевіряється.

Апелянт не погоджується лише з накладеним на нього судом першої інстанції адміністративним стягненням, та просить скасувати постанову, в частині накладеного адміністративного стягнення, а саме - не позбавляти його права керування транспортними засобами, посилаючись те, що позбавлення його можливості керувати транспортними засобами унеможливить виконання військових обов`язків.

Апеляційний суд приймає до уваги те, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем та проходить військову службу на посаді водія, що підтверджується копією посвідчення військовозобов`язаного (а.с.36).

Разом з тим, в контексті апеляційних вимог, суд приходить до наступних висновків.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 33 КУпАП, при накладенні адміністративного стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа правопорушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують його відповідальність.

Між тим, за змістом ч.1 ст.130 КУпАП, керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, - тягнуть за собою накладення штрафу на водіїв у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік і на інших осіб - накладення штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Тобто, аналіз змісту санкції ч. 1 ст. 130 КУпАП дає підстави дійти висновку, що за вчинення цього правопорушення, законодавець імперативно визначив покладення на винну особу, як основного (штраф), так і додаткового стягнення (позбавлення права керувати транспортними засобами). У такому випадку, суд у межах його повноважень, не наділений правом накладати стосовно водія лише стягнення у виді штрафу, оскільки санкція цієї статті за своєю правовою природою є безальтернативною.

Безальтернативність стягнення спрямована на досягнення у суспільстві превентивної мети, а саме запобігання вчиненню цих правопорушень, як безпосередньо особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, так і іншими особами.

При цьому, у даному випадку, загальні засади призначення адміністративного стягнення, визначені ч. 1 ст. 33 КУпАП, не наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації відповідальності за вчинене адміністративне правопорушення, оскільки передбачено накладення стягнення у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України.

Тобто у цій справі, з огляду на встановлену законодавством безальтернативну санкцію за ч. 1 ст. 130 КУпАП, ця функція за своєю правовою природою не є дискреційною, оскільки не потребує врахування та оцінки характеру вчиненого правопорушення, особи порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Законодавство про адміністративні правопорушення, на відміну від закону України про кримінальну відповідальність, не передбачає накладення адміністративного стягнення більш м`якого, ніж передбачено законом.

При цьому, дана категорія правопорушень вчиняється водіями тільки навмисно, вчинене відноситься до грубого порушення, а водій не може не розуміти загрози для оточуючих внаслідок власної поведінки.

У даному випадку, з огляду на положення ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У зв`язку з цим, вважаю за потрібне звернути увагу на наступне рішення.

Так, у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29 червня 2007 року ЄСПЛ у складі його Великої Палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Однак, відомості стосовно особи ОСОБА_1 , який провину визнав, є військовослужбовцем, та виконує захист держави, не можуть слугувати підставою для задоволення апеляційної скарги, з урахуванням встановленої законодавцем безальтернативної санкції, характеру вчиненого діяння та суспільної небезпеки правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Отже, накладене судом першої інстанції адміністративне стягнення на ОСОБА_1 у вигляді штрафу з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік, не лише відповідає санкції ч. 1 ст. 130 КУпАП України, вимогам ст.ст. 33, 34 КУпАП щодо загальних правил накладення стягнення, а також є співрозмірним скоєному адміністративному правопорушенню.

Оскільки законодавець не передбачає можливості призначення стягнення у виді штрафу без позбавлення права керування транспортними засобами, у зв`язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Отже, доводи апелянта про призначення стягнення без позбавлення права керування транспортним засобом не відповідають вимогам Закону.

У відповідності до п. 1 ч. 8 ст. 294 КУпАП за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову - без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 283, 289, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання захисника ОСОБА_1 - адвоката Осокіна Сергія Юрійовича про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови Роздільнянського районного суду Одеської області від 24 вересня 2024 року задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження постанови Роздільнянського районного суду Одеської області від 24 вересня 2024 року.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_1 - адвоката Осокіна Сергія Юрійовича залишити без задоволення.

Постанову Роздільнянського районного суду Одеської області від 24 вересня 2024 року у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Одеського апеляційного суду С.М. Сегеда