Провадження №3/522/5219/24
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2024 року суддя Приморського районного суду м. Одеси Осіік Д.В., при секретарі М`якішевої А.Д., за участю прокурора Острик О.В., захисника Голотової М.М., особи, стосовно якої складено протокол про адміністративне правопорушення - ОСОБА_1 , розглянувши справу про адміністративне правопорушення, що надійшла з Національного агентства з питань запобігання корупції про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Білгород - Дністровський, Одеської області, громадянки України, начальника управління запобігання фінансовим операціям, пов`язаним з легалізацією доходів, одержаних злочинним шляхом Головного управління Державної податкової служби в Одеській області, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , щодо якої складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 172-5 КУпАП,-

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду м. Одеси з Національного агентства з питань запобігання корупції надійшов протокол та додані до нього матеріали відносно ОСОБА_1 про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-5 КУпАП.

Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення, пов`язаного з корупцією №37-03/15 від 07 червня 2024 року ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді начальника управління запобігання фінансовим операціям, пов`язаним з легалізацією доходів, одержаних злочинним шляхом Головного управління Державної податкової служби в Одеській області, будучи суб`єктом відповідальності за правопорушення, пов`язані з корупцією, як посадова особа уповноважена на виконання функцій держави та яка є суб`єктом відповідальності за корупційне правопорушення згідно підпункту "в" пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про запобігання корупції» в порушення вимог ч. 2 ст. 23 вказаного Закону порушила обмеження щодо одержання подарунків, а саме отримувала від ОСОБА_2 , який не є її близькою особою у розумінні ч.1 ст.1 Закону, подарунки у вигляді безоплатного користування легковим автомобілем AUDI A 6, 2015 року випуску, VIN-код НОМЕР_1 , чим порушила обмеження, встановлені абз.1 ч. 2 ст. 23 Закону.

Як зазначено у протоколі ОСОБА_1 у період з 01.07.2022 року по 31.03.2024 року отримала подарунки (зберегла власні кошти) від ОСОБА_2 у вигляді безоплатного користування вказаним автомобілем на суму 1 654 700 гривень, (різниця між мінімальною ринковою вартістю та фактично збереженими коштами) з огляду на що підлягає притягненню до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 172-5 КУпАП.

Прокурор Острик О.В. в судовому засіданні підтримала обвинувачення викладене в протоколі у повному обсязі, та просила суд визнати ОСОБА_1 винною у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 172-5 КУпАП.

В судовому засіданні особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 вину свою не визнала, та пояснила, що вона уклала із ОСОБА_2 в усній формі договір безоплатного користування майном, а саме легковим автомобілем AUDI A6, 2015 року випуску, VIN-код НОМЕР_1 . При цьому при укладанні договору вона діяла як приватна особа, діяла поза межами службових обов`язків, що виключає будь які корупційні ризики. Наполягала на тому, що правовий режим вищенаведеного договору користування майном носить саме безоплатний характер, що виключає набуття певних матеріальних вигід у вигляді збереження власних коштів. Складаючи щорічну декларацію про майновий стан ОСОБА_1 зазначала обставини користування автомобілем AUDI A6, 2015 року випуску, VIN-код НОМЕР_1 , фіксувала в декларації безоплатний характер таких послуг, що корелюється із правовою природою договору безоплатного користування майном.

Захисник Голотова М.М. клопотала про закриття провадження у справі за відсутністю в діях ОСОБА_1 події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172-5 КУпАП, виклавши свою правову позицію письмово. Так, зазначила, що особою, яка склала протокол про адміністративне правопорушення №37-03/15 від 07.06.2024 року, невірно визнано правову природу взаємовідносин сторін безоплатного договору користування майном, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; не прийнято до уваги, що укладаючи договір безоплатного користування майном ОСОБА_1 діяла поза межами статусу державного службовця, а виключно як приватна особа, а тому на правовідносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не розповсюджується дія Закону України «Про запобігання корупції»; не встановлено та не доведено в діях ОСОБА_1 корисний мотив, суб`єктивну сторону адміністративного правопорушення; не встановлено належними та допустимими доказами чи було право користування автомобілем одержано за ціною, нижчою мінімальної ринкової, адже ці данні встановлено неналежним суб`єктом оцінки та без врахування, що на законодавчому рівні відсутня методика оцінювання послуг щодо користування рухомим майном.

Заслухавши позиції учасників судового провадження, вивчивши протокол про адміністративне правопорушення та дослідивши додані до нього матеріали, суддя дійшов висновку про таке.

Відповідно до ст. 245, 280 КУпАП провадження у справах про адміністративні правопорушення має забезпечувати повне, всебічне й об`єктивне з`ясування всіх обставин справи, що сприяє постановленню законного та обґрунтованого рішення, яке виключало б його двозначне тлумачення і сумніви щодо доведеності вини певної особи у вчиненні адміністративного правопорушення.

З`ясовуючи ці обставини, суд повинен виходити з положень ст. 251 КУпАП, згідно з якою доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Адміністративним правопорушенням (проступком) відповідно до ст. 9 КУпАП визнається протиправна, винна (умисна, або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Диспозиція ст. 172-5 КУпАП встановлює адміністративну відповідальність за порушення встановлених законом обмежень щодо одержання подарунків.

В примітці до вказаної статті зазначено, що суб`єктом правопорушень є особи, зазначені у п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції».

Обов`язковим елементом об`єкту даного проступку є його предмет - подарунок, який у ч.1 ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції» визначається як - грошові кошти або інше майно, переваги, пільги, послуги, нематеріальні активи, які надають/одержують безоплатно або за ціною, нижчою мінімальної ринкової.

Отже, з об`єктивної сторони правопорушення за ч. 1 ст. 172-5 КУпАП становлять діяння у вигляді одержання у власність речей або майнових прав з порушенням вимог вищезазначеного Закону.

З суб`єктивної сторони вчинення адміністративних правопорушень, пов`язаних з корупцією, характеризується тим, що вони вчиняються умисно. Це означає, що особа усвідомлює протиправний характер свого діяння, передбачає його наслідки, бажає або свідомо допускає настання цих наслідків.

Протиправні діяння цього виду вчиняються умисно, можуть полегшувати (спрощувати, прикривати) скоєння корупційних правопорушень, а також мати суміжні склади з корупційними правопорушеннями.

Згідно зі ст. 10 КУпАП адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Наведені вище норми приводять до висновку, що склад правопорушення за ч.1 ст. 172-5 КУпАП є формальним, обов`язковим елементом об`єктивної сторони складу правопорушення за ч.1 ст.172-5 КУпАП є умисна дія чи бездіяльність, а тому, орган, уповноважений на складання протоколу про адміністративне правопорушення та прокурор, що приймає участь в розгляді таких протоколів судом, зобов`язані довести суду наявність в діях особи, що притягується до адміністративної відповідальності за вчинення цього адміністративного правопорушення, умислу.

Суддею встановлено, що відповідно до наказу Головного управління ДПС в Одеській області від 19.12.2022 року № №1187-о, ОСОБА_1 призначено на посаду начальника управління запобігання фінансовим операціям, пов`язаних з легалізацією доходів, одержаних злочинним шляхом Головного управління Державної податкової служби в Одеській області.

Ураховуючи викладене, відповідно до п.п. «в» п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону «Про запобігання корупції» № 1700-VII (надалі Закон № 1700-VII) ОСОБА_1 є суб`єктом, на якого поширюється дія Закону, зокрема обмеження ст. 23 Закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 Закону № 1700-VII (із змінами, внесеними Законом від 06.12.2016 № 1774-VIII) особи, зазначені у п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 3 цього Закону, можуть приймати подарунки, які відповідають загальновизнаним уявленням про гостинність, крім випадків, передбачених ч. 1 цієї статті, якщо вартість таких подарунків не перевищує один прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений на день прийняття подарунка, одноразово, а сукупна вартість таких подарунків, отриманих від однієї особи (групи осіб) протягом року, не перевищує двох прожиткових мінімумів, встановлених для працездатної особи на 1 січня того року, в якому прийнято подарунки.

Згідно з ч. 2 ст. 23 Закону № 1700-VII (в редакції Закону від 20.09.2023 № 3384-IX) особи, зазначені у п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 3 цього Закону, можуть приймати подарунки, які відповідають загальновизнаним уявленням про гостинність, крім випадків, передбачених ч. 1 цієї статті, якщо вартість таких подарунків одноразово не перевищує двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених на день прийняття подарунка, а сукупна вартість таких подарунків, отриманих від однієї особи (групи осіб) протягом року, не перевищує чотирьох прожиткових мінімумів, встановлених для працездатної особи на 1 січня того року, в якому прийнято подарунки.

У ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», зокрема, зазначено, що прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць становить з 1 січня 2022 року - 2 481 гривні, з 1 липня 2600 гривні, з 1 грудня 2 684 гривні.

У ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», зокрема, зазначено, що прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць становить з 1 січня 2023 року - 2 684 гривні.

У ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», зокрема, зазначено, що прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць становить з 1 січня 2024 року 3 028 гривні.

Як вбачається з матеріалів справи про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 , ставиться у вину те, що вона, будучи суб`єктом, на яку поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції», та відповідно до підпункту «в» п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону будучи суб`єктом відповідальності за правопорушення, пов`язані з корупцією, в порушення вимог ч. 2 ст. 23 даного Закону одержала у подарунок від не близької особи - ОСОБА_2 в безоплатне користування автомобіль за ціною, що нижча від мінімальної ринкової вартості оренди транспортного засобу.

Суддею встановлено, що ОСОБА_3 у деклараціях особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, поданих за 2022, 2023 роки, зазначила безоплатне користування автомобілем AUDI A6, 2015 року випуску.

Користування автомобілем доводиться електронною реєстраційною заявою №754266717 та № до Єдиного державного реєстру транспортних засобів, якими було внесено відомості про призначення ОСОБА_1 належним користувачем автомобілю AUDI A6, 2015 року випуску, а також поясненнями самої ОСОБА_1 , яка не заперечує факт користування транспортним засобом на підставі безоплатного договору.

За змістом ст. 626 ЦК України основною підставою виникнення зобов`язально-правових відносин (зобов`язань) між людьми є цивільно-правові договори, що встановлюють певні суб`єктивні права i суб`єктивні обов`язки для сторін, які його уклали. Договір можна визначити як угоду двох або кількох осіб, спрямовану на встановлення, зміну або припинення цивільних правовідносин.

Основними ознаками договору є: домовленість, тобто для його існування має бути компроміс, збіг волевиявлення учасників; домовленість двох чи більше осіб, тобто з волевиявлення лише однієї сторони не може виникнути договір; спрямованість на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків.

При укладенні договору сторони є вільними у виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, що визначено чинним законодавством. Це положення закріплює один з найважливіших принципів договірного регулювання суспільних відносин принцип свободи договору, який включає в себе наступні складові: свобода в укладенні договору, тобто відсутність будь-яких примусів, щодо того, вступати суб`єктам в договірні відносини, чи ні;свобода вибору характеру договору, що укладається, а це означає, що сторони самі для себе вирішують, який саме договір їм укладати. При цьому, вони можуть укладати як договір, що передбачений чинним законодавством, так і такий, що ним не передбачений, проте відповідає загальним засадам цивільного законодавства (частина 1 статті 6 Цивільного кодексу України).

Вільний вибір умов договору, що означає, що сторони на власний розсуд визначають зміст цього договору, формують конкретні умови тощо.

Залежно від наявності зустрічного майнового мінового еквіваленту договори поділяються на відплатні та безвідплатні. Відплатними слід визнавати договори, в яких одна сторона за виконання нею обов`язку повинна отримати відповідне відшкодування, чи то у формі грошей, інших майнових цінностей, чи то у формі іншого зустрічного надання, наприклад, купівля-продаж.

У свою чергу, безоплатним визнається договір, за яким майнового відшкодування або іншого зустрічного надання за виконане зобов`язання не передбачено, наприклад договір позички.

За своєю формою договори можуть бути усними і письмовими.

За загальним правилом вибір форми договору залежить від бажання осіб, що його укладають. Однак у ряді випадків закон вимагає, щоб договори були укладені в певній формі. Якщо для договору не встановлено такої форми, він вважається укладеним, поки поведінка осіб свідчить про їхню волю укласти договір. Мовчання визначається виявом волі укласти договір лише у випадках, передбачених законом.

Зміст договору, відповідно до статті 628 Цивільного кодексу України, становлять, по- перше, умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та по-друге, умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Одним із видів безоплатного договору є зокрема договір позички - домовленість двох сторін, за якою одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов`язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку (ст.827 ЦК України).

Договір позички вважається укладеним з моменту передання майна у тимчасове користування.

Як вбачається з досліджених судом доказів, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено усний договір безоплатного користування рухомим майном, якій в повній мірі відповідає вимогам чинного законодавства в сфері укладення договорів. Таким чином посилання НАЗК на те, що «безоплатність означає відсутність умови про оплату, характерної для відповідних цивільно-правових договорів», а тому договір, який укладено між ними по суті є подарунком протиричить нормам чиного законодавства України.

З огляду на наведене, заслуговують на увагу доводи захисника про те, що НАЗК невірно визначило правовий режим взаємовідносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 як сторін договору дарування (адже між ними фактично було укладено договір безоплатного користування транспортним засобом), що фактично є порушенням одного з найважливіших принципів договірного регулювання суспільних відносин - принципу свободи договору, який гарантовано державою в ст. 3 ЦК України. Крім того, наслідком такого невірного визначення правового режиму взаємовідносин стало і помилкове визначення безоплатно отриманих послуг в якості подарунку в розмірі 1 654 700 гривень.

Крім того, частиною 1 статті 1 Закону України «Про запобігання корупції» визначено, що:

- корупційне правопорушення - діяння, що містить ознаки корупції, вчинене особою, зазначеною у частині першій статті 3 цього Закону, за яке законом встановлено кримінальну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність;

- корупція - використання особою, зазначеною у частині першій статті 3 цього Закону, наданих їй службових повноважень чи пов`язаних з ними можливостей з метою одержання неправомірної вигоди або прийняття такої вигоди чи прийняття обіцянки/пропозиції такої вигоди для себе чи інших осіб або відповідно обіцянка/пропозиція чи надання неправомірної вигоди особі, зазначеній у частині першій статті 3 цього Закону, або на її вимогу іншим фізичним чи юридичним особам з метою схилити цю особу до протиправного використання наданих їй службових повноважень чи пов`язаних з ними можливостей.

Обов`язковою ознакою, за якою будь-яка неправомірна поведінка державних службовців або інших осіб, уповноважених на виконання функцій держави, чи осіб, які є такими, на яких поширюється дія Закону, може визнаватися корупційною, якщо є корисливий або інший особистий інтерес таких осіб або інтерес третіх осіб.

Таким чином, правова природа будь-якого правопорушення, пов`язаного з корупцією, повинна визначатись в першу чергу виходячи зі змісту поняття корупції, наведеного в ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції», а також обов`язкових ознак, згідно яких неправомірні діяння осіб визнаються корупційними (пов`язаними із корупцією), лише (1) при наявності корисливого або іншого особистого інтересу, (2) лише при використанні особою своїх службових повноважень.

Тобто, обов`язковою ознакою, за якою будь-яка неправомірна поведінка державних службовців або інших осіб, уповноважених на виконання функцій держави, чи осіб, які є такими, на яких поширюється дія вказаного Закону, може визнаватися корупційною, якщо є корисливий або інший особистий інтерес таких осіб або інтерес третіх осіб та одночасно має місце використання такою особою своїх службових повноважень.

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 23 вищевказаного Закону особам, зазначеним у пунктах 1, 2 ч. 1 ст. 3 цього Закону, забороняється безпосередньо або через інших осіб вимагати, просити, одержувати подарунки для себе чи близьких їм осіб від юридичних або фізичних осіб:

1) у зв`язку із здійсненням такими особами діяльності, пов`язаної із виконанням функцій держави або місцевого самоврядування;

2) якщо особа, яка дарує, перебуває в підпорядкуванні такої особи.

Особи, зазначені у пунктах 1, 2 ч. 1 ст. 3 цього Закону, можуть приймати подарунки, які відповідають загальновизнаним уявленням про гостинність, крім випадків, передбачених частиною першою цієї статті, якщо вартість таких подарунків не перевищує один прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений на день прийняття подарунка, одноразово, а сукупна вартість таких подарунків, отриманих від однієї особи (групи осіб) протягом року, не перевищує двох прожиткових мінімумів, встановлених для працездатної особи на 1 січня того року, в якому прийнято подарунки.

З системного аналізу вказаних норм вбачається, що об`єктом даного проступку

виступають суспільні відносини, що складаються під час дотримання службовими та прирівняними до них особами заборон та обмежень щодо одержання ними подарунків, які обов`язково мають бути пов`язані зі службовими можливостями та/або службовим становищем. І навпаки, відсутність такого зв`язку виключає склад будь-якого корупційного правопорушення.

Обов`язковим елементом об`єкту даного проступку є його предмет - подарунок, який у ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції» визначається як грошові кошти або інше майно, переваги, пільги, послуги, нематеріальні активи, які надають/одержують безоплатно або за ціною, нижчою мінімальної ринкової.

Отже, подарунок набуває змісту згідно ст. 23 Закону України «Про запобігання корупції» лише тоді, коли він одержується службовою особою виключно у двох випадках:

- у зв`язку із здійсненням такими особами діяльності, пов`язаної із виконанням функцій держави або місцевого самоврядування;

- якщо особа, яка дарує, перебуває в підпорядкуванні такої особи.

Пов`язаними із виконанням службових обов`язків є подарунки, що надаються як подяка за раніше вчинені службовцем дії (бездіяльність), або прийняття ним рішень на користь дарувальника чи третіх осіб, або прийняті ним рішення на користь дарувальника або третіх осіб; або даруються в очікуванні заздалегідь необіцяного вчинення публічним службовцем дій (бездіяльності) або прийняття ним рішень на користь дарувальника чи третіх осіб.

Аналізуючи диспозицію ч. 1 ст. 172-5 КУпАП, слід зазначити, що з об`єктивної сторони таке правопорушення становить діяння у вигляді одержання у власність речей або майнових прав з порушенням вимог вищезазначеного Закону. Зокрема, це порушення матиме місце у разі одержання подарунку в зв`язку з виконанням особою функцій держави або органів місцевого самоврядування, тобто обумовлюється службовим становищем одержувача подарунку, посадою, яку він обіймає.

Судова практика у справах за ст. 172-5 КУпАП чітко і послідовно підтверджує обов`язковість для суду, що розглядає справу про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 172-5 КУпАП, встановлювати такий обов`язковий елемент об`єктивної сторони вказаного правопорушення, як наявність причинного зв`язку між діянням особи і виконанням останньою завдань і функцій держави, наслідком не встановлення якого є відсутність об`єктивної сторони і складу адміністративного правопорушення.

У рішенні Конституційного Суду України від 06 жовтня 2010 року (справа № 1- 27/2010 про корупційні правопорушення та введення в дію антикорупційних законів) суд зазначив, що термін «корупція» означає «використання особою наданих їй службових повноважень та пов`язаних з цим можливостей з метою одержання неправомірної вигоди або прийняття обіцянки/пропозиції такої вигоди для себе чи інших осіб». У цьому ж рішенні Конституційний Суд України зазначив, що відповідно до частини першої статті 3 Конституції України людина визнається в Україні найвищою соціальною цінністю. В частині другій цієї статті вказується, що держава відповідає перед людиною за свою діяльність, зміст і спрямованість якої визначаються правами і свободами людини та їх гарантіями. Отже, слід виходити з того, що будь-яке обмеження прав людини і громадянина повинно бути не тільки юридично обґрунтованим, а й соціально виправданим і адекватним.

Таким чином Закон України «Про запобігання корупції» не регулює взаємовідносини між приватними особами, які не є суб`єктами, на яких поширюється дії Закону, коло який визначено статтею 3 Закону.

Правильність саме такого правого тлумачення антикорупційного законодавства підтверджується роз`ясненням Департаменту антикорупційного законодавства та законодавства про правосуддя МЮУ від 28.07.2011 року щодо одержання подарунків особами, уповноваженими на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, де вказано, що при вирішенні питання неправомірності подарунків має бути доведений причинно - наслідковий зв`язок отримання публічним службовцем у власних інтересах подарунків.

Інші суспільні правовідносини, які є побутовими, в яких державний службовець виступає не як спеціальний суб`єкт, а як звичайний громадянин та/або фізична особа і як такий набуває, наприклад, у власність подарунок, вартість якого перевищує чотири прожиткові мінімуми для працездатних осіб, встановлених на 1 січня року, в якому прийнято подарунки, не породжують корупційні ризики, а лише зобов`язують суб`єкта декларування проінформувати НАЗК про суттєві зміни у своєму майновому стані відповідно до Порядку, зареєстрованого в МЮУ від 29.07.2021 року за № 988/36610, затвердженого Наказом НАЗК від 23.07.2021 року № 450/21.

Відповідно до листа-відповіді Головного управління Державної податкової служби в Одеській області від 09.07.2024 року долученого до матерыалыв справи за клопотанням захисника ОСОБА_1 - адвоката Голотової М.М., станом на 05.07.2024 року згідно з даними інформаційно-комунікаційних систем ДПС, громадянин ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ), не перебуває на податковому обліку, як ФОП, не є керівником, головним бухгалтером, засновником підприємств, установ, організацій, які перебувають на обліку в ГУ ДПС в Одеській області, не отримує заробітну платню як найнята особа. Отже, його дії не пересікаються із службовою діяльністю ОСОБА_1 .

Суддя доходить висновку, що лише сам по собі факт безоплатного користування ОСОБА_1 транспортним засобом як фізичною особою, не свідчить про порушення нею, як суб`єктом, на якого поширюється дія ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції», встановлених ст. 23 цього ж Закону вимог, заборон та обмежень. Користуючись безоплатно автомобілем, ОСОБА_1 діяла в статусі фізичної особи поза межами свого статусу як особи, уповноваженої на виконання функцій держави, а отже, і обмеження щодо одержання подарунків, що визначені ст. 23 Закону, на цей вид стосунків не розповсюджуються.

З суб`єктивної сторони вчинення адміністративних правопорушень, пов`язаних з корупцією, характеризується тим, що вони вчиняються умисно. Це означає, що особа усвідомлює протиправний характер свого діяння, передбачає його наслідки, бажає або свідомо допускає настання цих наслідків.

Протиправні діяння цього виду вчиняються умисно, можуть полегшувати (спрощувати, прикривати) скоєння корупційних правопорушень, а також мати суміжні склади з корупційними правопорушеннями.

Як було зазначено раніше, згідно зі ст. 10 КУпАП адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Наведені вище норми приводять до висновку, що склад правопорушення за ч.1 ст. 172-5 КУпАП є формальним, обов`язковим елементом об`єктивної сторони складу правопорушення за ч.1 ст.172-5 КУпАП є умисна дія чи бездіяльність, а тому, орган, уповноважений на складання протоколу про адміністративне правопорушення та прокурор, що приймає участь в розгляді таких протоколів судом, зобов`язані довести суду наявність в діях особи, що притягується до адміністративної відповідальності за вчинення цього адміністративного правопорушення, умислу.

Так протокол про адміністративне правопорушення не містить даних про те, що ОСОБА_1 , при укладенні та виконанні усного договору безоплатного користування транспортним засобом мала корисну мету чи корисливий або інший інтерес чи передбачала негативні наслідки для держави в результаті такого правочину.

Відсутність в діянні особи, яка притягається до адміністративної відповідальності обов`язкових ознак суб`єктивної сторони адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-5 КУпАП, таких як умисел та корисна мета, виключає можливість притягнення такої особи до адміністративної відповідальності.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, з метою встановлення вартості послуг по користуванню ОСОБА_1 транспортним засобом НАЗК звернулось до ПП «АЖІО.» (код ) із питанням надання консультаційних послуг з дослідження мінімальної ринкової вартості оренди транспортного засобу, а саме користування легковим автомобілем AUDI A6, 2015 року випуску, VIN-код НОМЕР_1 .

За результатом проведення консультації №397/24 від 26.04.2024 року ПП «АЖІО.» зазначило, що мінімальна ринкова вартість орендних платежів склала протягом травня 2022 року - липня 2022 року - 2300 гривень, на добу, протягом серпня 2022 року - березня 2024 року - 2600 гривень, на добу.

На підставі зазначеного листа-консультації у протоколі здійснено розрахунок мінімальної ринкової вартості оренди (користування) транспортним засобом, визначено різницю між мінімальною ринковою вартістю та безоплатним користуванням автомобілем та кваліфіковано отримання ОСОБА_1 подарунку від ОСОБА_2 в сумі 1 654 700 грн. (різниця між мінімальною ринковою вартістю та фактично збереженими коштами).

Натомість, з листа-відповідді Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз №355-0-11.34-24 вих від 15.07.2024 року на заяву адвоката Голотової М.М. про призначення експертизи щодо визначення мінімальної щомісячної ринкової вартості оренди транспортного засобу у фізичної особи з 01.05.2022 року по 01.07.2024 року, а саме легкового автомобілю AUDI A6, 2015 року випуску, VIN-код НОМЕР_1 , долученого до матеріалів справи слідує, що визначення вартості послуги з оренди транспортного засобу у фізичної особи є неможливим за правилами Методики товарознавчої експертизи та оцінки транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Мін`юсту та Фондудержмайна №142/5/2092 від 24.11.2003 року, та відповідно не вирішується під час проведення досліджень експертами-товарознавцями.

Водночас існує допустимість засобів доказування:

-в широкому сенсі, тобто має дотримуватися вимога про отримання інформації лише з визначених в законі засобів доказування та з дотриманням встановленого порядку;

-у вузькому сенсі, тобто використання лише певних засобів доказування з числа передбачених законом (позитивна допустимість) або неможливість використання певних засобів доказів (негативна допустимість).

Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає у тому, що незалежно від категорії справ слід дотримувати вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування, з додержанням порядку збирання, подання та дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи забороні використання деяких із них для підтвердження конкретних обставин справи, (постанова ВП ВС від 07.12.2021 року у справі № 905/902/20 (пункт 6.27)).

Правові засади здійснення оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності в Україні, її державного та громадського регулювання, забезпечення створення системи незалежної оцінки майна з метою захисту законних інтересів держави та інших суб`єктів правовідносин у питаннях оцінки майна, майнових прав та використання її результатів визначені Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в України».

Оцінка майна, майнових прав - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в ст. 9 цього Закону, і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності.

У відповідності до ст. 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в України» незалежною оцінкою майна вважається оцінка майна, що проведена суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання.

Згідно абз. 6 ч. 2 ст. 7 цього Закону, проведення оцінки майна є обов`язковою у випадках, зокрема при приватизації та іншого відчуження майна, у випадках, встановлених законодавством, оренди, обміну, страхування державного майна, майна, що є у комунальній власності, а також повернення цього майна на підставі рішення суду.

Частиною 4 ст. 8 Закону, визначено, що оцінка майна у випадках її обов`язкового проведення, зазначених у ст. 7 цього Закону, виконана суб`єктами, які не є суб`єктами оціночної діяльності, визнається недійсною.

Процедури оцінки майна встановлюються нормативно-правовими актами з оцінки майна. У випадках проведення незалежної оцінки майна складається звіт про оцінку майна.

Статтею 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» визначено, що звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності.

У відповідності до ст. 32 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в України» передбачена відповідальність оцінювачів та суб`єктів оціночної діяльності, частиною другою якої визначено, що оцінювачі та суб`єкти оціночної діяльності - суб`єкти господарювання несуть відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору, зокрема, за недостовірність чи необ`єктивність оцінки майна, відповідно до умов договору та закону.

Експерта має бути попереджено про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.

Як вбачається з тексту консультації №397/24 від 26.04.2024 року розрахунок вартості оренди транспортного засобу було зроблено на підставі Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів. Проте зазначена Методика розповсюджується виключно на визначення вартості майна, але не регулює питання визначення вартості оренди такого майна.

Системний аналіз наведених правових норм при застосуванні до правовідносин, що є предметом судового дослідження, вказує на те, що оцінку мінімальної ринкової вартості користування (оренди) не здійснено. Покладені в основу складеного протоколу відомості, що містяться у листі-консультацїї №397/24 від 26.04.2024 року ПП «АЖІО.» не є та не можуть вважатись належною оцінкою мінімальної ринкової вартості оренди (користування) в розумінні Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в України», а тому є недопустимим доказом в цій справі.

Згідно ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь- які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

При цьому слід зауважити про те, що обов`язок щодо належного складання протоколу про адміністративне правопорушення та надання доказів на підтвердження викладених в протоколі відомостей, покладається на особу, яка його складає та не може бути перекладено на суд.

Питання наявності чи відсутності складу адміністративного правопорушення, за ознаками якого складений протокол, у діях конкретної особи, суд вирішує в межах протоколу, складеного відносно цієї особи, перевіряючи відповідність обставин, викладених у протоколі, фактичним обставинам провадження, на підставі доказів, зібраних органом, повноважним на складання протоколу.

За приписами положень КУпАП протокол про адміністративне правопорушення є важливим процесуальним документом, підставою для провадження у справі про адміністративне правопорушення, у якому викладається суть правопорушення, при доведеності складу якого в діях певної особи, вона може бути піддана заходам кримінально- правового впливу, різновидом якого є стягнення у справі про адміністративне правопорушення.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, деякі справи про адміністративні правопорушення, за своєю суттю мають кримінальний характер та повністю підпадають під гарантії ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини.

Тобто, протокол про адміністративне правопорушення є не тільки джерелом доказів, але й актом обвинувачення особи у вчиненні адміністративного правопорушення, шо узгоджується як із нормами чинного законодавства так і з практикою та позицією ЄСПЛ.

Спираючись на положення ч.1 ст.6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також на практику Європейського суду з прав людини у справах «Лучанінова проти України» (рішення від 09 червня 2011 року, заява № 16347/02), «Малофєєва проти Росії» (рішення від 30 травня 2013 року, заява № 36673/04), «Карелін проти Росії» (заява № 926/08, рішення від 20 вересня 2016 року), суд, виходить з того, що, як і у кримінальному провадженні, суд у цій справі має бути неупередженим і безстороннім і не вправі самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки таким чином, неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. До висунутого обвинувачення як нормами кримінального процесуального закону, так і нормами адміністративного законодавства висуваються певний ряд вимог, в тому числі і щодо конкретності цього обвинувачення.

Суддя застосовує також загальноприйнятий європейський стандарт доказування «поза розумним сумнівом», сформульований у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема від 14 лютого 2008 року у справах «Кобець проти України» (п.43) та «Авшар проти Туреччини» (п. 282), «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року, «Барбера, Мессеге і Ябардо про Іспанії» від 6 грудня 1998 року; доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом.

Відповідно до рішення від 21.07.2011 року, у справі «Коробов проти України», ЄСПЛ висловив позицію, що суд має право обґрунтувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпції факту. Тобто таких, які не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується зі стандартом доведення «поза розумним сумнівом».

Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Однак матеріали справи встановленому критерію щодо належного доведення вини особи не відповідають та не містять належних та допустимих доказів на підтвердження порушення ОСОБА_1 вимог Закону.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Таким чином, оскільки достатніх, допустимих та безсумнівних доказів вчинення ОСОБА_1 правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-5 КУпАП при обставинах, зазначених у протоколі, яким визначаються межі даного судового розгляду, не надано, винуватість особи у вчиненні вказаного правопорушення поза розумним сумнівом не доведена, не доведено подію, що тягне за собою адміністративну відповідальність, провадження по справі підлягає закриттю.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 7, 9, 172-5, 245, 247, 251, 252, 278, 280, 283-285 КУпАП, суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Закрити провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 172-5 КУпАП, на підставі пункту 1 частини 1 ст. 247 КУпАП.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду через Приморський районний суд м. Одеси протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Суддя: