Провадження № 33/824/4829/2024 Доповідач в суді ІІ інстанції Писана Т.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 листопада 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі судді-доповідача Писаної Т.О.,

За участі секретаря судового засідання Савченко К.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 вересня 2024 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 вересня 2024 рокуОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 10 (десяти) неоподаткованих мінімумів доходів громадян - 170 (сто сімдесят) гривень в дохід держави.

Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір на користь держави у розмірі 605 (шістсот п`ять) грн 60 коп.

На постанову Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 вересня 2024 року захисник ОСОБА_1 - адвокат Семенчук Ю.М. подала апеляційну скаргу, в якій просить постанову скасувати.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що апелянт підтверджує, що 15 вересня 2024 року між нею та ОСОБА_2 був конфлікт, проте сварку спричинив безпосередньо ОСОБА_2 .

Зазначає, що подружжя знаходиться на етапі розлучення та фактично разом не проживає, проте ОСОБА_2 зловживає алкогольними напоями і періодично з`являється до помешкання ОСОБА_1 , влаштовує скандали та провокації.

Вказує, що в день складення протоколу про адміністративне правопорушення ОСОБА_3 з`явився в квартиру до ОСОБА_1 та спричинив скандал. ОСОБА_1 намагалася не вестися на провокації та просила залишити її в спокої, проте чоловік ніяким чином не реагував, а навпаки ставав більш агресивним та почав вживати нецензурні слова по відношенню до жінки, а коли остання намагалася вивести його з квартири, то чоловік почав її штовхати та проявив фізичне насилля.

Коли ОСОБА_3 застосував фізичну силу, то ОСОБА_1 більше не змогла контролювати власні емоції та була змушена захищатися. Враховуючи фізичну перевагу чоловіка все, що могла робити жінка це кричати, щоб він її не чіпав та покинув квартиру. В пориві емоцій вона застосувала нецензурну лексику, проте це було зроблено лише з метою самозахисту та намагання відволікти його від фізичного насилля, яке він проявляв.

Дії, вчинені ОСОБА_1 несли на меті виключно самозахист, аж ніяк не образу, чи приниження та були не умисними, швидше вимушеними психологічним та фізичним насильством з боку чоловіка, що свідчить про відсутність складу адміністративного правопорушення в діях ОСОБА_1 .

Щодо вчинення домашнього насилля стосовно ОСОБА_2 , зазначає, що свою вину визнає частково, лише у частині здійснення психологічного насилля стосовно неповнолітньої дочки. Проте наголошує, що під час сварки та лайки нецензурними словами ОСОБА_2 спала у власній кімнаті.

Тож вважає, що дії апелянта пов`язані з вживанням нецензурної лексики, не підпадають під визначене законом психологічне насильство, оскільки це було здійснено не по відношенню до ОСОБА_2 та не з метою її налякати, принизити чи змусити боятися за свою безпеку. Більше того дитина не чула нецензурних слів та не бачила, як батьки сварились, оскільки спала у іншій кімнаті.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги також посилається на те, що на особу, уповноважену складати протокол про адміністративне правопорушення, покладається обов`язок довести причинно-наслідковий зв`язок між діями, що учинені особою та наслідками, що настали. Проте цього не було зроблено ні уповноваженою особою, ні судом першої інстанції.

Зазначає, що в протоколі про вчинення адміністративного правопорушення вказано лише факт сварки та вживання нецензурної лексики ОСОБА_1 , внаслідок чого могла бути завдана шкода фізичному чи психологічному здоров`ю потерпілого. Тобто уповноваженою особою чітко не вказано чи є причинно-наслідковий зв`язок між звичайною сваркою із вживанням нецензурної лексики та завданням шкоди. Більше того не зрозуміло яким саме чином ОСОБА_1 могла словесно завдати шкоди фізичному здоров`ю ОСОБА_3 , що свідчить про абсурдність формулювання сутності вчиненого адміністративного правопорушення у протоколі.

З фабули протоколу не простежується факт того, що конфліктна ситуація виникла у постраждалої особи - ОСОБА_3 побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинила емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи, тощо.

Разом з тим не зазначено і виникнення негативних емоцій чи страху у малолітньої ОСОБА_2 до своєї мами, через вжиття нецензурної лексики. Також не зазначено фактів, які б свідчили про переживання дитиною негативних емоцій, відчуття небезпеки, чи завдання будь-якої іншої шкоди, у даному протоколі знову ж таки висловлено лише нічим необґрунтовані припущення. При цьому не зазначено, що в період сварки дитина спала та не чула нецензурних слів, тобто у протоколі зазначені лише поверхневі обставини та припущення.

У судовому засіданні потерпіла сторона ОСОБА_3 просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги захисника ОСОБА_1 - адвоката Семенчук Ю.М. на постанову Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 вересня 2024 року.

ОСОБА_1 та її захисник Семенчук Ю.М. в судове засідання не з`явилися про дату, час та місце судового засідання були належним чином повідомлені шляхом направлення судової повістки в електронний кабінет в підсистемі Електронний суд.

Відповідно до положень статті 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Положеннями статті 280 КУпАП передбачено, що суддя при розгляді справи про адміністративне правопорушення, в даному випадку, передбаченого статтею 173-2 КУпАП, у числі інших визначених законом обставин, зобов`язаний з`ясувати: чи мало місце правопорушення, за яке особа притягається до відповідальності; чи містить діяння склад адміністративного правопорушення, чи є особа винною у його вчиненні та чи підлягає вона адміністративній відповідальності.

Висновок про наявність чи відсутність в діях особи складу адміністративного правопорушення повинен бути обґрунтований, тобто зроблений на підставі всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин і доказів, які підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення. Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі встановлення вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами.

Відповідно до вимог ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, а також іншими документами.

Як зазначено в ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Також стаття 62 Конституції України зазначає, що вина особа, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належним чином, а не ґрунтуватися на припущеннях.

Постанова судді суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вище вимогам.

Як вбачається з матеріалів справи та судового рішення, при розгляді даної справи суддя місцевого суду не достатньо повно, об`єктивно та всебічно дослідив наявні у ній письмові матеріали та дійшов хибного висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП відносно потерпілого ОСОБА_3 .

Так, відповідно до диспозиції ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі винесення такого припису тягне за собою накладення штрафу від десяти до двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадські роботи на строк від тридцяти до сорока годин, або адміністративний арешт на строк до десяти діб.

Об`єктивна сторона вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі виражається в умисному вчиненні будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.

Тобто, виходячи з граматичного тлумачення диспозиції даної норми КУпАП, орган поліції зобов`язаний був при складанні протоколу про адміністративне правопорушення, зазначати конкретно в чому саме полягало психологічне насильство, а також вказати яка шкода заподіяна або могла бути заподіяна фізичному чи психологічному здоров`ю, що прямо витікає з диспозиції статті (погрози, образи, чи переслідування, позбавлення житла, їжі, тощо) і це є обов`язковим.

Відповідно до положень Закону України «Про попередження насильства в сім`ї» насильство в сім`ї - це будь-які умисні дії фізичного, сексуального, психологічного чи економічного спрямування одного члена сім`ї стосовно іншого члена сім`ї, якщо ці дії порушують конституційні права і свободи члена сім`ї як людини та громадянина і наносять йому моральну шкоду, шкоду його фізичному чи психічному здоров`ю.

Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначає, що предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають у процесі запобігання та протидії домашньому насильству.

Згідно статті 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: подружжя; колишнє подружжя; мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя); особи, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою, їхні батьки та діти; особи, які мають спільну дитину (дітей); батьки (мати, батько) і дитина (діти); та ін.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи (п.14 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру (п.17 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Таким чином, під домашнє насильство, зокрема психологічного характеру, яке утворює склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, підпадають лише такі діяння, якими цілеспрямовано та навмисно спричиняється емоційна невпевненість, страх або іншим чином завдається шкода психічному здоров`ю іншого члена сім`ї.

Отже, домашнє насильство, яке охоплюється диспозицією ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, має місце тоді, коли будь-які діяння фізичного, психологічного чи економічного характеру тягнуть за собою можливість настання чи настання шкоди фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.

Системний аналіз існуючого національного та міжнародного законодавства свідчить про те, що домашнє насильство істотно відрізняється від звичайних конфліктних відносин, оскільки має певні ознаки та характеризується тим, що особа, яка застосовує домашнє насильство, маючи значну перевагу в своїх можливостях, діє умисно з наміром досягти бажаного результату, який полягає у заподіянні шкоди потерпілому шляхом порушення його прав і свобод.

У той час, як під конфліктом необхідно розуміти такий стан взаємовідносин, який характеризується наявністю зіткнення протилежних інтересів і поглядів, напруження і крайнє загострення суперечностей, що може призвести до активних дій, ускладнень, боротьби, що супроводжуються складними колізіями; ситуація, в якій кожна зі сторін намагається зайняти позицію несумісну з інтересами іншої сторони.

Виникнення конфлікту залежить не лише від об`єктивних причин, але й від суб`єктивних факторів, до яких необхідно віднести власні уявлення учасників конфлікту про себе, свої потреби, мотиви, життєві цінності та ставлення до іншої сторони конфлікту.

Тобто, факт вчинення конфлікту, навіть між особами, визначеними Законом, сам по собі не може свідчити про факт скоєння насильства.

Відповідно до ст. 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Посадовою особою, що складає протокол, ставиться у вину особі вчинення таких конкретних протиправних діянь, що містять в собі ознаки того чи іншого адміністративного правопорушення, що відображається у протоколі. Суддя ж, розглянувши справу повинен переконатись у наявності чи відсутності підстав для притягнення особи до адміністративної відповідальності за конкретні дії.

Розгляд справи про адміністративне правопорушення відбувається в межах протоколу про адміністративне правопорушення відносно конкретної особи.

Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) у багаточисельних рішеннях висловлена правова позиція щодо розгляду національними судами справ про адміністративні правопорушення. Так, у рішенні Суду «Енгель та інші проти Нідерландів» були визначені критерії, за наявності одного із них будь-яке правопорушення повинне розцінюватись як кримінальне і розглядатись за процедурою, визначеною національним законодавством для кримінальних правопорушень.

Такими критеріями є: «критерій національного права», який визначає те, що будь-яке протиправне діяння є злочином, якщо воно передбачене як злочин відповідним національним законодавством; «критерій кола адресатів», відповідно до якого правопорушення повинне розглядатись як кримінальне, якщо відповідальність за нього поширюється на невизначене коло осіб; «критерій мети та тяжкості наслідків», за змістом якого вчинене правопорушення розглядається за природою кримінального злочину, якщо санкція за його вчинення є достатньо суворою і передбачає елемент покарання. У будь-якому випадку правопорушення повинне розцінюватись як кримінальне і розглядатись за правилами кримінального правопорушення за яке призначене покарання (стягнення), за яким особа позбавляється волі. Зазначені положення знайшли в подальшому своє відображення у чисельних рішеннях ЄСПЛ, зокрема: «Лутц проти Німеччини», «Карелін проти Російської Федерації», «Гурепка проти України», «Лучанінова проти України», «Швидка проти України» та інших.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене вказує на те, що зазначене вище правопорушення повинне розглядатись за процедурою кримінального судочинства. У зв`язку із цим, при розгляді апеляційної скарги, при наданні оцінки доказам та вирішенні питання про законність та обґрунтованість судового рішення суд вважає за необхідне застосовувати відповідні положення кримінального процесуального закону, в тому числі і щодо сутності адміністративного правопорушення, яке за своєю юридичною природою фактично є обвинуваченням.

Забезпечення доведеності вини є складовою частиною однієї із засад кримінального провадження відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 7, ст. 17 КПК України та однією із засад судочинства відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Конституції України.

Згідно зі ст. 62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАБ № 659206, 5.09.2024 о 00 год. 30 хв. за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 вчинила домашнє насильство психологічного характеру відносно свого чоловіка ОСОБА_3 , а саме ображала його та нецензурно висловлювалась в його сторону, внаслідок чого могла бути завдана шкода фізичному та психологічному здоров`ю потерпілому.

Крім того, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАБ № 659207,15.09.2024 о 00 год. 30 хв. за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 сварилась зі своїм чоловіком, при цьому вживала нецензурну лексику і образливі слова в присутності малолітньої дитини ОСОБА_2 , внаслідок чого могла бути завдана шкода психологічному здоров`ю потерпілій.

В матеріалах справи містяться письмові пояснення ОСОБА_3 від 15 вересня 2024 року, у яких ОСОБА_3 зазначає, що 15.09.2024 року приблизно о 00 год 45 хв за адресою АДРЕСА_2 виник конфлікт з дружиною ОСОБА_1 , в ході суперечки дружина ображала, била та висловлювала нецензурну лексику. ОСОБА_3 намагався заспокоїти ОСОБА_1 та було марно, потім він почув, що плаче дитина ОСОБА_2 та побіг до неї. Зрозумівши, що дитина заспокоїлась вирішив зафіксувати некоректне ставлення дружини та зателефонував до поліції. Потім ОСОБА_1 не впускала його до квартири, тільки з працівниками поліції йому вдалося увійти. Вказує, що претензій до дружини він не має, так як завжди старається залагодити конфлікт. На майбутнє збирається поїхати з дитиною на весь день на відпочинок, тим самим дати можливість дружині заспокоїтись, це завжди допомагало, головне щоб дитина не відчувала тривоги через їхні непорозуміння (а.с.11).

З письмових пояснень ОСОБА_1 від 15 вересня 2024 року убачається, що її чоловік ОСОБА_3 прийшов додому напідпитку, як зазвичай сталася сварка на підставі того, що йому не хочеться спати, а він надалі хоче пити. Так як у них маленька дитина це дуже заважає жити. Чоловік напився, почав кричати та душити її, вона голосно кричала про допомогу, після цього кілька разів вдарив по обличчю, потім вибіг на вулицю, вона закрила двері на замок, боялась за своє життя та доньки (а.с.12).

При вирішенні питання про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, апеляційний суд зважає на те, що обов`язковою ознакою об`єктивної сторони цього правопорушення є наявність наслідків у виді завдання чи можливості завдання шкоди фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.

Однак доказів завдання чи можливості завдання такої шкоди потерпілому ОСОБА_3 матеріали справи не містять.

Згідно рапорту інспектора взводу 2 роти 2 батальйону патрульної поліції в с. Чайки УПП в Київській області лейтенант поліції Хавало А.А. вбачається, що 15.09.2024 року отримали виклик «домашнє насильство» за адресою АДРЕСА_2 .

Прибувши на місце події до них звернувся громадянин ОСОБА_3 , який повідомив, що у нього виник конфлікт і сварка з дружиною ОСОБА_1 , під час якої остання принижувала його та висловлювалася нецензурною лайкою.

В результаті, поспілкувавшись з ОСОБА_1 остання повідомила, що чоловік її ображав, штовхав, був п`яний і висловлювався агресивно. Поведінка ОСОБА_3 мала ознаки агресії. Під час цього всього конфлікту на місці перебувала їхня спільна малолітня дитина ОСОБА_2 , яка могла отримати психічну травму.

По даному факту відносно ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП серії ВАБ №659206, ВАБ №659207 та винесено терміновий заборонний припис серії АА №028203 (а.с. 6).

По даному факту відносно ОСОБА_3 складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП серії ВАБ №659208, ВАБ №659205 та винесено терміновий заборонний припис серії АА №436008 (а.с. 5).

Відповідно форми оцінки ризиків вчинення домашнього насильства відносно ОСОБА_3 , заповненого у відповідності до спільного наказу МСП України та МВС України №369/180 від 13.03.2019 року про затвердження Порядку проведення оцінки ризиків вчинення домашнього насильства визначено рівень небезпеки, як низький.

Суд також звертає увагу на те, що форма оцінки ризиків вчинення домашнього насильства підписана особою, що вважає себе потерпілим ОСОБА_3 .

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України № 23-рп/2010 від 22.12.2010 адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах і правової презумпції, в тому числі і закріпленій в ст. 62 Конституції України презумпції невинуватості.

У силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачиться на її користь, недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Стосовно складеного протоколу про адміністративне правопорушення, то сам по собі він не може бути самостійним беззаперечним доказом вини особи в тому діянні, оскільки не являє собою імперативного факту доведеності вини особи, тобто не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом».

Насильство у родині будь-якого характеру, відрізняється від конфліктних ситуацій, спорів, що виникають у кожній сім`ї та не становлять загрози подальшому розвитку здорових стосунків, тим, що при домашньому насильстві завжди дії того, хто допускає таке насильство, носять навмисний характер, з наміром досягнення бажаного результату, тягнуть спричинення шкоди; відбувається порушення прав і свобод людини; наявна значна перевага сил (фізичних, психологічних, пов`язаних із вищою посадою тощо) того, хто чинить насильство. Якщо в діях немає хоча б однієї з чотирьох наведених ознак, вони не є насильством.

З наведеного вбачається, що належних та допустимих доказів, які б об`єктивно та поза межами розумного сумніву доводили факт скоєння ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, а саме домашнього насильства, тобто умисного вчинення діянь психологічного характеру, внаслідок чого могла бути завдана шкода психічному здоров`ю потерпілому ОСОБА_3 , матеріали справи не містять, що виключає можливість притягнення її до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП відносно ОСОБА_3 .

Суд першої інстанції не звернув уваги на зміст рапорту патрульної поліції, в якому викладено бачення поліцейського ситуації за наслідками опитування учасників події.

Так поведінка ОСОБА_3 описана як агресивна, по відношенню до ОСОБА_1 , однак рапорт не містить обставин, які свідчать про вчинення нею дій за які передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Також не взято до уваги пояснення ОСОБА_3 про те, що хоч він і викликав поліцію для фіксування конфлікту, проте сам вказує, що претензій до дружини ОСОБА_1 не має.

Відповідно до вимог ч. 7 ст. 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.

Свою вину ОСОБА_1 визнала частково в частині здійснення домашнього насильства стосовно неповнолітньої дочки. Таким чином, доводів щодо спростування висновку щодо насильства відносно ОСОБА_2 , а саме згідно протоколу серії ВАБ №659207 ОСОБА_1 не наводить, тому суд в цій частині не переглядає постанову суду першої інстанції.

Відтак, не встановленою є суб`єктивна сторона правопорушення, а саме щодо вчинення умисних дій фізичного чи психологічного характеру, відповідальність за яке передбачена ст. 173-2 КУпАП.

Враховуючи вищевикладене вважаю, що доводи апеляційної скарги апелянта є частково слушними, оскільки даними, які містяться в матеріалах справи, не підтверджується вчинення ОСОБА_1 інкримінованого їй адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП відносно ОСОБА_3 .

Таким чином, у діях ОСОБА_1 відсутній склад указаного адміністративного правопорушення відносно ОСОБА_3 , а отже провадження у справі підлягає закриттю, на підставі п. 1. ч. 1 ст. 247 КУпАП, а в частині визнання винною ОСОБА_1 відносно ОСОБА_2 підлягає залишенню без змін.

На підставі наведеного та керуючись ст. 247, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суддя

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 вересня 2024 року в частині визнання ОСОБА_1 винної у вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП відносно потерпілого ОСОБА_3 скасувати та ухвалити в цій частині нову постанову, якою провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП закрити за відсутністю у її діях складу адміністративного правопорушення, тобто із підстав, передбачених п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП.

В решті постанову Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Т.О. Писана