Справа № 521/6668/24
Номер провадження 3/521/5087/24
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.11.24 року

м. Одеса

Суддя Малиновського районного суду м. Одеси Роїк Д.Я. розглянувши матеріали, що надійшли з Департаменту патрульної поліції Управління патрульної поліції в Одеській області, про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , військовослужбовця, учасника бойових дій, за статтею ч. 1 ст.130, Кодексу України про адміністративні правопорушення,-

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення ААД № 905242 від 04.04.2024 року, водій ОСОБА_1 04.04.2024 року о 14:09 керував транспортним засобом ВАЗ 21144, д.н.з. НОМЕР_1 у стані алкогольного сп`яніння. Огляд проводився на місці зупинки т/з зі згоди водія у встановленому законом порядку за допомогою приладу Drager Alcotest 7510, прилад ARLM-0412, тест No794, результат 0,77 проміле, чим порушив вимоги п.2.9 «а» Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність ч.1 ст.130 КУпАП.

Від захисника ОСОБА_1 адвоката Кокарєва А.П. надійшли пояснення в інтересах ОСОБА_1 , що в подальшому були уточнені, з яких вбачається, що ОСОБА_1 свою вину не визнає, посилаючись на те, що протокол про адміністративне правопорушення ААД № 905242 від 04.04.2024 року складений з неправильним зазначенням поліцейським об`єктивної сторони адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та порушенням Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.12.2008 р. № 1103, матеріали справи не містять доказів правовірності зупинки транспортного засобу ВАЗ 21144, д.н.з. НОМЕР_1 , поліцейськими було грубо порушено норми чинного законодавства та фактично здійснено дії, спрямовані на схилення ОСОБА_1 до відмови від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у медичному закладі КНП ООМЦПЗ ООР. Враховуючи викладене, просив суд адміністративну справу відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.130 КУпАП закрити у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

У судовому засіданні захисник підтримав свої пояснення та просив суд адміністративну справу відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.130 КУпАП закрити у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Суд, дослідивши надані до справи докази, приходить до висновку, що провадження по справі підлягає закриттю з наступних підстав.

Матеріали справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 містять наступні докази: протокол про адміністративне правопорушення серії ААД No 905242; довідку про те, що ОСОБА_1 протягом року за ст.130 КУпАП не притягався, довідку про отримання (неотримання) ОСОБА_1 посвідчення водія, результати огляду ОСОБА_1 приладом Drager Alcotest 7510, акт огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, направлення водія на проходження медичного огляду у медичному закладі, два диски з відеозаписами з нагрудних камер працівників Національної поліції.

Відповідно до п.1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочате, а розпочате підлягає закриттю в разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Склад правопорушення це сукупність передбачених законом об`єктивних і суб`єктивних ознак протиправного соціально шкідливого діяння, за вчинення якого винна особа несе юридичну відповідальність.

Склад правопорушення повинен містити чотири необхідні елементи: об`єкт, об`єктивну сторону, суб`єкта і суб`єктивну сторону правопорушення.

Диспозиція ч.1 ст.130 КУпАП передбачає самостійні об`єктивні сторони правопорушення, а саме: керування транспортним засобом водієм в стані сп`яніння, що заборонено п. 2.9 «а» Правил дорожнього руху; передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває у стані сп`яніння, що заборонено п. 2.9 «г» Правил дорожнього руху; відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан сп`яніння (п. 2.5 Правил дорожнього руху).

З матеріалів справи про адміністративне правопорушення вбачається, що у зв`язку з незгодою ОСОБА_1 з результатами огляду на стан сп`яніння з використанням спеціального технічного засобу Drager Alcotest 7510 та його бажанням пройти огляд в спеціальному закладі охорони здоров`я працівником поліції було оформлено направлення до КНП «ООМЦПЗ» ООР на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння, що узгоджується з п. 6 Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.12.2008 р. № 1103 (далі Порядок).

Разом з тим, досліджені судом відеозаписи свідчать про те, що поліцейські у відповідності до п. 7 вищенаведеного Порядку не забезпечили проведення огляду ОСОБА_1 на стан алкогольного сп`яніння в КНП «ООМЦПЗ» ООР у зв`язку з його усною відмовою від проходження огляду в салоні поліцейського автомобіля.

Відповідно до п. 8 Порядку, у разі відмови водія транспортного засобу від проведення огляду в закладі охорони здоров`я поліцейський із застосуванням технічних засобів відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів в присутності двох свідків складає протокол про адміністративне правопорушення, у якому зазначає ознаки сп`яніння і дії водія щодо ухилення від огляду.

Таким чином, за наслідком відмови водія транспортного засобу від проведення огляду в закладі охорони здоров`я поліцейський складає протокол про адміністративне правопорушення, у якому зазначає ознаки сп`яніння і дії водія щодо ухилення від огляду. В такому випадку дії водія кваліфікуються за таким самостійним складом адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП як відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння (порушення п. 2.5. ПДР).

Проте, у протоколі про адміністративне правопорушення серії ААД No 905242 жодних відомостей та обставин щодо відмови ОСОБА_1 від проходження огляду не зазначено, дії водія щодо ухилення від огляду не наведені, вказано, що ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.9. «а» ПДР, при цьому, про порушення п. 2.5. ПДР у протоколі не зазначено.

Таке формулювання суті адміністративного правопорушення, створює умови для двозначності тлумачення складу адміністративного правопорушення та не дає можливості правильно визначити об`єктивну сторону правопорушення, за яке особа притягується до адміністративної відповідальності.

У рішенні у справі «Карелін проти Росії» (Karelin v. Russia), заява № 926/08, пункти 51-84, від 20 вересня 2016 року, Суд встановив порушення принципу безсторонності в провадженні у справі про адміністративне правопорушення щодо заявника, під час якого прокурор був відсутнім.

Роль посадової особи, яка склала протокол про адміністративне правопорушення, обмежувалася переданням суду протоколу та підтверджуючих доказів. Після виконання цієї функції ця посадова особа не відігравала ролі у провадженні, так само як і прокуратура. Іншими словами, під час провадження у суді не було «сторони обвинувачення» або «прокурора». Це означало, що у судовому засіданні не було нікого, хто б міг заперечити заявниці (див. п. 63 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Михайлова проти України).

Згідно з п. 64 зазначеного рішення за таких обставин Суд вважає, що суд, який розглядав справу, не мав іншого вибору, окрім як взяти на себе функцію пред`явлення та, що є більш важливим, нести тягар підтримки обвинувачення під час усного розгляду справи. Суд не переконаний у тому, що були наявні достатні гарантії, здатні усунути обґрунтовані сумніви щодо негативного впливу такого процесу на безсторонність суду.

У зв`язку із наведеним, суд не може самостійно перебирати на себе «функції обвинувачення» і відшукувати докази вини особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, винуватість особи має доводитися саме в суді, що вимагає «обережності дій суду» при вирішені питання про тягар доказування в такій категорії справ.

Суд не може змінювати суть «обвинувачення», викладеного у протоколі про адміністративне правопорушення.

Таким чином суд зобов`язаний приймати рішення на основі доказів, які зібрані працівниками поліції в ході розгляду адміністративних матеріалів, беручи до уваги практику Європейського суду з прав людини саме на працівників поліції покладається обов`язок по доказуванню в діях особи складу адміністративного правопорушення.

При цьому, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, яка притягується до відповідальності, і лише в межах зазначеного у протоколі про адміністративне правопорушення обвинувачення, на підставі зібраних посадовою особою, уповноваженою на складання протоколу про адміністративне правопорушення, доказів. Суд не має збирати з власної ініціативи докази та змінювати суть обвинувачення в сторону погіршення становища особи, яка притягається до відповідальності, позаяк в протилежному випадку суд згідно ізст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не може бути визнаний безстороннім.

У відповідності до п. 7, п. 9 розділу ІІ Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України від 09.11.2015 № 1452/735 (далі Інструкції), установлення стану алкогольного сп`яніння здійснюється на підставі огляду, який проводиться згідно з вимогами цієї Інструкції поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів, показники яких після проведення тесту мають цифровий показник більше 0,2 проміле алкоголю в крові. З метою забезпечення достовірності результатів огляду водіїв транспортних засобів, які мають бути оглянуті в закладах охорони здоров`я, поліцейський забезпечує доставку цих осіб до найближчого закладу охорони здоров`я не пізніше ніж протягом двох годин з моменту виявлення підстав для його проведення.

Згідно п. 2.5 ПДР України водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Як вбачається з досліджених відеозаписів поліцейськими було проведено огляд ОСОБА_1 на стан алкогольного сп`яніння за допомогою приладу Drager Alcotest 7510 та складено акт огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів.

З вищенаведеними результатами та актом огляду ОСОБА_1 не погодився після чого працівниками поліції йому було запропоновано проїхати до медичного закладу КНП ООМЦПЗ ООР для проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння, на що останній погодився, було складено відповідне направлення, яке долучено до протоколу про адміністративне правопорушення.

Отже, з моменту направлення ОСОБА_1 до медичного закладу результати огляду на стан сп`яніння приладом Drager Alcotest 7510 потребували перевірки їх достовірності у порядку, установленому п. 9, п. 12 розділу ІІ Інструкції, розділом ІІІ Інструкції.

Зокрема, п. 15-17, 20, 22 розділу ІІІ Інструкції визначено, що за результатами огляду на стан сп`яніння та лабораторними дослідженнями встановлюється діагноз, який вноситься до акта медичного огляду. Висновок щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, видається на підставі акта медичного огляду. Зміст висновку щодо результатів медичного огляду особи на стан сп`яніння повідомляється оглянутій особі в присутності поліцейського, який її доставив, про що робиться запис у вищезазначеному висновку. Висновок щодо результатів медичного огляду особи на стан сп`яніння складається в усіх випадках безпосередньо після огляду особи у трьох примірниках: перший примірник видається під підпис поліцейському, який доставив дану особу на огляд, другий видається оглянутій особі, а третій залишається в закладі охорони здоров`я. Висновки щодо результатів медичного огляду осіб на стан сп`яніння, складені з порушенням вимог цієї Інструкції, вважаються недійсними.

З викладеного суд доходить до висновку, що за відсутності в матеріалах справи результатів медичного огляду ОСОБА_1 з метою виявлення стану алкогольного, сп`яніння, проведеного в КНП ООМЦПЗ ООР, результати огляду на стан сп`яніння приладом Drager Alcotest 7510 не пройшли перевірку їх достовірності в установленому порядку, а тому визнаються судом недопустимим доказом керування ОСОБА_1 транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння та порушення ним п. 2.9. «а» ПДР.

Крім того, суд враховує відсутність у матеріалах справи доказів, що підтверджують правомірність зупинки працівниками поліції транспортного засобу ВАЗ 21144, д.н.з. НОМЕР_1 за перетин водієм суцільної смуги оскільки в матеріалах справи відсутні докази оформлення протоколу, постанови або притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху.

Таким чином, не доведено наявність об`єктивної сторони адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 КУпАП, а саме: керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.

З огляду на викладене суд вважає за необхідне додатково зазначити, що за відсутності результатів вищенаведеного медичного огляду ОСОБА_1 адміністративна відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП може наставати саме за відмову від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння, тобто за порушення п. 2.5. ПДР.

Проте, протокол про адміністративне правопорушення не містить відомостей та обставин щодо відмови ОСОБА_1 від проходження огляду, опису дій останнього щодо ухилення від огляду та вказівку на порушення ним п. 2.5. ПДР, а тому в даному випадку суд позбавлений можливості надати оцінку наявності в діях ОСОБА_1 об`єктивної сторони адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, яка передбачає відповідальність за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Разом з тим, з`ясовуючи обставини передбачені ст. ст. 247, 280 КУпАП, суд враховує, що в процесі доставлення ОСОБА_1 до медичного закладу поліцейські запевнили його, що без такого огляду в медичному закладі ОСОБА_1 буде легше довести свою невинуватість у вчиненні адміністративного правопорушення під час розгляду справи судом.

Отже, працівники поліції фактично пояснили ОСОБА_1 , що у разі проходження огляду на стан сп`яніння в медичному закладі для нього настануть більш несприятливі наслідки ніж у разі не проходження такого огляду.

Одразу після вчинення вказаних дій працівниками поліції було отримано усну відмову ОСОБА_1 від проходження вказаного огляду в медичному закладі та як наслідок первісна позиція ОСОБА_1 щодо згоди на проходження огляду в медичному закладі була ним змінена під впливом працівників поліції.

Тобто, поліцейські схилили ОСОБА_1 до зміни позиції щодо проходження огляду на стан сп`яніння в установленому порядку та відмови від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння в медичному закладі без роз`яснення йому справжніх наслідків таких дій, що є не припустимим.

В свою чергу заявляючи про відмову від проходження огляду на стан сп`яніння ОСОБА_1 діяв за вказівками та порадами працівників поліції.

Відповідно до ч. 1 ст. 7, ч. 1 ст. 8 Закону України «Про національну поліцію» Під час виконання своїх завдань поліція забезпечує дотримання прав і свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і сприяє їх реалізації. Поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Зазначені дії працівників поліції, на думку суду, свідчать про те, що відбулась провокація з боку працівників поліції щодо отримання відмови ОСОБА_1 від проходження огляду на стан сп`яніння.

У постанові Київського апеляційного суду від 10 травня 2023 року по справі № 760/18922/22, що є остаточною та не підлягає оскарженню, апеляційний суд вважав, що дії працівника патрульної поліції, які виразились, зокрема, у тому, що поліцейський вказував, що у разі проходження огляду для нього настануть більш несприятливі наслідки, ніж при відмові від огляду, по суті вчинені виключно з метою спонукання ОСОБА_1 до висловлення відмови від проходження огляду.

ЄСПЛ під провокацією (поліцейською) розуміє випадки, коли задіяні посадові особи, які є або співробітниками органів безпеки, або особами, що діють за їх дорученням, не обмежують свої дії лише розслідуванням кримінальної справи по суті неявним способом, а впливають на суб`єкт з метою спровокувати його на скоєння злочину, який в іншому випадку не було би скоєно, задля того щоб зробити можливим виявлення злочину, тобто, отримати докази та порушити кримінальну справу (рішення ЄСПЛ у справі «Раманаускас проти Литви» від 5 лютого 2008 року).

Вищевикладене рішення Європейського Суду з прав людини свідчить про недопустимість підбурювання з боку поліції з метою подальшого викриття порушника та порушення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

При цьому, докази, здобуті внаслідок підбурювання особи до вчинення правопорушення, відповідно до зазначеної практики ЄСПЛ, визнаються недопустимими.

В силу положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що деякі справи про адміністративні правопорушення за своєю суттю мають кримінальний характер та повністю підпадають під гарантії ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п.п. 21-22 рішення у справі "Надточій проти України", п. 33 рішення у справі "Гурепка проти України").

З огляду на передбачене санкцією ч. 1 ст. 130 КУпАП адміністративне стягнення (основне й додаткове), можна дійти висновку, що вказане адміністративне правопорушення носить кримінальний характер, адже розмір основного стягнення за його вчинення є більшим, ніж за вчинення деяких кримінальних правопорушень.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 5 лютого 2008 року у справі Раманаускас проти Литви зазначив, що підбурювання з боку міліції має місце тоді, коли відповідні працівники правоохоронних органів або особи, які діють за їхніми вказівками, не обмежуються пасивним переслідуванням, а з метою встановлення злочину, тобто отримання доказів і порушення кримінальної справи, впливають на суб`єкта, схиляючи його до вчинення злочину, який в іншому випадку не був би вчинений, для того, щоб можна було встановити факт злочину, тобто отримати докази і розпочати кримінальне переслідування.

При цьому, основні вимоги справедливості, зазначені в ст. 6 Конвенції відносяться до всіх видів злочинів, від самих незначних до особливо тяжких. Суспільний інтерес не може виправдовувати використання доказів, отриманих за допомогою провокації.

Оцінка доказів, відповідно до ст. 252 КУпАП, відбувається за внутрішнім переконанням особи, що приймає рішення та ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному досліджені всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю, а жодний доказ не має наперед встановленої сили.

У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.

Доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом, зазначене викладено в п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14.02.2008р. у справі «Кобець проти України».

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Також, в справі «Полі Одрі Едвард проти Об`єднаного Королівства» (№46477/99),Європейський суд з прав людини зазначив, що компетентні органи завжди повинні докладати серйозних зусиль для з`ясування обставин справи і не повинні керуватись необдуманими або необґрунтованими висновками для розслідування, або в якості підстав для прийняття рішень.

У справі «Barbera, Messegu and Jabardo v. Spain» від 06.12.1998 (п. 146) Європейський суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинності вимагає серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що особа скоїла правопорушення, яке ставиться їй в провину; всі сумніви, щодо її винуватості повинні тлумачитися на користь цієї особи.

Статтею 62 Конституції України закріплений принцип презумпції невинуватості, який передбачає, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість, а також, що всі сумніви стосовно доведеності вини особи, мають тлумачитись на її користь. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Аналогічне положення щодо обов`язку доказування міститься у ч.7 р.2 Інструкції зі складання протоколів та оформлення матеріалів про військові адміністративні правопорушення, затверджена наказом Міністра оборони України №329 від 23.10.2021 року

Виходячи з положень ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ч.1 ст. 6 Конвенції «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який … встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

Відповідно до ч.2 ст.6 Конвенції «кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку».

ЄСПЛ у своїй прецедентній практиці неодноразово зазначав, що деталі обвинувачення у кримінальному процесі мають дуже суттєве значення, а його неконкретність розглядається ЄСПЛ як порушення права на захист (Справа «Маттоціа проти Італії» від 25 липня 2000 року).

Наявність сумнівів не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Irelandv. the United Kingdom), п. 161, Series А заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту».

Доведення «поза розумним сумнівом» відображає максимальний стандарт, що має відношення до питань, що вирішуються, при визначенні кримінальної відповідальності. Ніхто не повинен позбавлятися волі або піддаватися іншому покаранню за рішенням суду, якщо вина такої особи не доведена «поза розумним сумнівом (Sevtap Veznedaroрlu v. Turkey (Севтап Везнедароглу проти Турції).

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 4 липня 2018 року у справі № 688/788/15-к вказав, що для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту, законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Як вбачається з доктрини «плодів отруйного дерева» (fruit of the poisonous tree), яка була сформульована Європейським судом з прав людини у справах «Гефген проти Німеччини», «Тейксейра де Кастро проти Португалії», «Шабельник проти України» «Балицький проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Яременко проти України», якщо джерело доказів є неналежним, то всі докази, отримані з його допомогою, будуть такими ж («Гефген проти Німеччини»). Недопустимими є докази, здобуті із суттєвим порушенням прав та свобод людини.

Таким чином, на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження наявних в матеріалах справи доказів, керуючись принципами презумпції невинуватості, поваги до людської гідності, загальними принципами здійснення судочинства, з метою забезпечення справедливої процедури, та враховуючи порушення працівниками поліції процесуального закону під час оформлення документів, суд також вважає недоведеним належними та допустимими доказами наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

При цьому, згідно положень ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставі та в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Суд приходить до висновку, що надані матеріали адміністративної справи є суперечливими, не відповідають критеріям достовірності та належності, таким чином відсутні докази, які можуть свідчити «поза розумним сумнівом» про винуватість ОСОБА_1 у порушенні ним п. 2.5 Правил дорожнього руху України, за що передбачена відповідальність за ч. 1ст. 130 КУпАП.

Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь згідно ст. 62 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав та основних свобод людини

Враховуючи вищевикладене, склад адміністративного правопорушення за ч.1 ст. 30 КУпАП є недоведеним поза розумним сумнівом.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(Конвенція 1950 року), а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини "застосовуються судами при розгляді справ як джерело права, а Європейський суд з прав людини притримується у своїх рішеннях позиції того, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа "Коробов проти України" № 39598/03 від 21.07.2011 року), тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування "поза розумним сумнівом" (рішення від 18 січня 1978 року у справі "Ірландія проти Сполученого Королівства" (Irelandv. theUnitedKingdom), п. 161, SeriesA заява № 25).

Приймаючи дане рішення, суддя керується принципом «поза розумним сумнівом», зміст якого також сформульований у пункті 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України». Зокрема, доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Згідно п. 1ст. 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю внаслідок відсутності складу адміністративного правопорушення.

Керуючись ст.ст.247п. 1,283,284 КУпАП, -

ПОСТАНОВИВ:

Закрити провадження по справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП підставі ч. 1 ст.247 КУпАП - зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення до Одеського апеляційного суду через Малиновський районний суду м. Одеси.

Суддя: Д.Я. Роїк