Номер провадження: 33/813/657/24
Номер справи місцевого суду: 504/3864/23
Головуючий у першій інстанції Сафарова А. Ф.
Доповідач Котелевський Р. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.03.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду кримінальних справ Котелевського Р.І.,

за участю:

секретаря судових засідань Тьосової Я.В.,

особа, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 ,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 14.11.2023 року, якою,

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, місце роботи не вказано, фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнаний винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП,

встановив:

Оскарженою постановою ОСОБА_1 визнаний винуватим у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 17000 (сімнадцять тисяч) грн., з позбавленням права керування транспортними засобами, строком на 1 (один) рік, а також стягнуто судовий збір у розмірі 536,80 грн.

Згідно з оскарженою постановою, 24.08.2023 року, о 16:58 год., за адресою: Одеська область, Одеський район, с. Крижанівка, вул. С. Палія, 145, громадянин ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки «Honda», н/з НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння запах алкоголю з ротової порожнини, почервоніння очей, порушення координації рухів. Від проходження у встановленому законом порядку медичного огляду з метою встановлення стану алкогольного сп`яніння відмовився. Своїми діями ОСОБА_1 допустив порушення заборони керування транспортними засобами з явними ознаками алкогольного сп`яніння, передбаченого п. 2.5 Правил дорожнього руху, відповідальність за що передбачена ч.1 ст.130 КУпАП.

Не погоджуючись з вказаною постановою ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на її незаконність та необґрунтованість, стверджує про неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати постанову та ухвалити нову, якою провадження по справі закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, у зв`язку із відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.

Апелянт вказує, що при винесенні оскарженої постанови суддя дійшов необґрунтованого висновку про його винуватість, оскільки не врахував:

-відсутність доказів керуванням ним транспортним засобом за викладених в протоколі обставин;

-порушення права на захист, оскільки працівники поліції не роз`яснили йому права та обов`язки згідно зі ст.268 КУпАП та ст.63 Конституції України, а протокол про адміністративне правопорушення був складений у патрульному автомобілі, а не біля водія та іншим поліцейським, ніж той, що його складав;

-в протоколі вказано час його складення 18 год 10 хв, але відповідно до відеозапису боді-камери він складався о 18 год 20 хв., що є порушенням та свідчить про фальсифікацією протоколу;

-матеріали провадження не містять підтверджень того, що він перебував у стані алкогольного сп`яніння;

-матеріали справи не містять підтверджень щодо встановлення його особи за будь-якими документами.

Крім того, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить поновити йому строк на апеляційне оскарження постанови, посилаючись на те, що не був присутнім в судовому засіданні місцевого суду, а копію постанови суд йому не направляв.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; дослідивши матеріали справи; апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Що стосується доводів клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, судом встановлено таке.

Згідно положень ст. 294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, або якщо відмовлено у його поновленні.

Як вбачається з матеріалів судової справи, ОСОБА_1 не був присутнім у судовому засіданні місцевого суду. 22.12.2023 року, тобто поза межами строку на апеляційне оскарження, ОСОБА_1 самостійно отримав копію постанови та 25.12.2023 року подав апеляційну скаргу, яка ухвалою апеляційного суду від 22.01.2024 року була повернута останньому у зв`язку з відсутністю підпису особи в апеляційній скарзі. 30.01.2024 року ОСОБА_1 повторно звернувся з апеляційною скаргою та клопотанням про поновлення строку.

Враховуючи наведені обставини, зокрема поважність причини пропуску строку на апеляційне оскарження, з метою забезпечення особі, яка притягається до адміністративної відповідальності права на доступ до правосуддя, суд вважає за необхідне поновити строк на апеляційне оскарження.

Що стосується доводів апеляційної скарги про незаконність оскарженої постанови, судом встановлено таке.

Відповідно до положень ст. 1 КУпАП, завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Згідно положень ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, суд, при розгляді справи про адміністративне правопорушення, крім іншого, зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» передбачено, що при розгляді справ зазначеної категорії необхідно з`ясовувати всі обставини, перелічені у ст.ст. 247, 280 КУпАП. Зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим ст.ст. 283, 284 КУпАП. У постанові, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Відповідно до вимог ч.1 ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ч. 7 ст. 294 КУпАП, апеляційний суд переглядає справу в межах доводів апеляційної скарги.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, апеляційний суд приходить до висновку, що постанова суду першої інстанції щодо визнання ОСОБА_1 винуватим у вчинені адміністративного правопорушення, є обґрунтованою та такою, що постановлена з дотриманням вимог КУпАП.

Так, із протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД№534190 від 24.08.2023 року, вбачається, що о 16 год 58 хв, в Одеській області, Одеському районі с. Крижанівка, по вул. С. Палія, 145, ОСОБА_1 керував транспортним засобом «Honda», н/з НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння запах алкоголю з ротової порожнини, почервоніння очей, порушення координації рухів. Від проходження у встановленому законом порядку медичного огляду з метою встановлення стану алкогольного сп`яніння відмовився. Своїми діями ОСОБА_1 допустив порушення заборони керування транспортними засобами з явними ознаками алкогольного сп`яніння, передбаченого п. 2.5 Правил дорожнього руху України.

Факт вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, підтверджується: долученими до протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД № 534190 від 24.08.2023 року письмовими поясненнями ОСОБА_2 від 24.08.2023 року; направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. Крім того, вина правопорушника підтверджується відеозаписом з боді-камер поліцейського, на якому зафіксовані обставини правопорушення, викладені у фабулі протоколу. Зокрема, на камерах відеоспостереження автостоянки зафіксовано рух автомобіля під керуванням ОСОБА_1 по території автостоянки. В подальшому на виклик працівника автостоянки поліцейськими вівся відеозапис на бодікамеру, на якому зафіксовано факт відмови ОСОБА_1 від проходження огляду на стан сп`яніння.

Апеляційний суд вважає, що зібрані у справі докази в їх сукупності відповідають критерію належності, допустимості та достатності для висновку про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Під час апеляційного розгляду ОСОБА_1 не наполягав на досліджені у судовому засіданні відеодоказів, долучених до протоколу про адміністративне правопорушення та не заперечував проти того, що на відеозаписі з боді-камери поліцейського зображений саме він.

З матеріалів справи вбачається, що особу ОСОБА_1 було встановлено поліцейськими з його слів та перевірено за допомогою АІПС НАІС - встановлено наявність у ОСОБА_1 посвідчення водія.

Також, ОСОБА_1 не заперечував факту того, що на прохання працівниці автостоянки він перепаркував свій транспортний засіб в її межах, тобто не оспорював факту керування транспортним засобом «Honda Accord»», д.н.з. НОМЕР_1 в межах автостоянки. Такі ж дії ОСОБА_1 зафіксовані і за допомогою боді-камери поліцейського, знятого з відеозапису камер спостереження автостоянки.

Доводи ОСОБА_1 стосовно того, що він не керував транспортним засобом на проїздній частині, а проїхав лише в межах автостоянки з метою перепаркувати автомобіль, апеляційний суд оцінює критично та зазначає наступне.

Суд виходить із того, що під керуванням транспортним засобом розуміється виконання функцій водія під час руху такого засобу або інструктора-водія під час навчання учнів-водіїв, незалежно від того, керує особа транспортним засобом, який рухається своїм ходом чи за допомогою буксирування.

Відповідно до п. 1.10 Правил дорожнього руху, водій це особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії. Водієм також є особа, яка навчає керуванню транспортним засобом, перебуваючи безпосередньо в транспортному засобі.

Чинне законодавство, в тому числі й Правила дорожнього руху України, не містить визначення терміну «керування транспортним засобом». Таке визначення було наведено в п. 27 Пленуму ВСУ від 23.12.2005 №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», за яким керування транспортним засобом - виконання функцій водія під час руху такого засобу або інструктора-водія під час навчання учнів-водіїв, незалежно від того, керує особа транспортним засобом, який рухається своїм ходом чи за допомогою буксирування.

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у справі №404/4467/16-а від 20.02.2019 року зазначив, що «само по собі керування транспортним засобом розуміється, як технічна дія водія з метою приведення транспортного засобу в рух, зворушення з місця і, як наслідок, переміщення транспортного засобу в просторі. Експлуатація транспортного засобу передбачає використання цього транспортного засобу за призначенням, тобто з метою керування.

За таких обставин, як судом першої інстанції, так і апеляційним судом беззаперечно встановлено, що ОСОБА_1 , 24.03.2023 року, о 16 год 58 хв., керував транспортним засобом «Honda Accord»», д.н.з. НОМЕР_1 за адресою: Одеська область, Одеський район, с. Крижанівка, вул. С. Палія,145.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що згідно п. 2.5 Правил дорожнього руху України, водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Відповідно до аналізу вказаного пункту ПДР вбачається, що поліцейський висуває вимогу особі проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у разі наявності доказів, що саме ця особа керувала транспортним засобом.

Проведення огляду на стан сп`яніння здійснюється в порядку, встановленому ст.266 КУпАП, Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої спільним Наказом МВС України та МОЗ України від 09.11.2015 №1452/735 (далі Інструкція) та Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції і проведення такого огляду, затвердженого постановою КМУ від 17.12.2008 №1103 (далі - Порядок).

Ці нормативно-правові акти передбачають два види огляду: поліцейським на місці зупинки транспортного засобу і лікарем в закладі охорони здоров`я.

Згідно з пунктом 12 Інструкції у разі наявності підстав вважати, що водій транспортного засобу перебуває у стані наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, згідно з ознаками, визначеними в пункті 4 розділу I цієї Інструкції, поліцейський направляє цю особу до найближчого закладу охорони здоров`я.

Відповідно до п.2 розділу 1 Інструкції, огляд на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України (далі поліцейський) є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.

Положеннями п.6 розділу 1 Інструкції передбачено, що огляд на стан сп`яніння проводиться зокрема поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом (далі спеціальні технічні засоби).

Згідно п.4 розділу 3 вказаної Інструкції огляд на стан сп`яніння проводиться з дотриманням інструкції з експлуатації спеціального технічного засобу та фіксацією результатів на паперових та електронних носіях, якщо спеціальний технічний засіб має такі функції.

Відповідно до п. 6 огляд на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу проводиться в присутності двох свідків або за допомогою відеофіксації на нагрудну камеру поліцейського.

Відповідно до норм ч.2 ст.266 КУпАП огляд особи, яка керувала транспортним засобом, на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Аналогічні положення містить і згадана вище Інструкція.

Із наявного в матеріалах справи відеозапису вбачається послідовність дій поліцейського, який запропонував ОСОБА_1 пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місця, однак останній після нетривалого спілкування відмовився від такого проходження взагалі, не висловлюючи при цьому недовіру працівникам поліції, або процедурі проведення огляду за допомогою технічного приладу «Драгер». Також ОСОБА_1 не наполягав на проходження огляду в медичному закладі.

Апеляційний суд звертає увагу, що відмова особи від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння сама по собі містить склад адміністративного правопорушення, за яке передбачена адміністративна відповідальність за ч.1 ст.130 КУпАП. При цьому, незгода водія з діями працівників поліції, про яку він зазначає в апеляційній скарзі, щодо вказаних обставин, не має жодного значення, оскільки такі дії є особистим волевиявленням особи, що не бажає пройти медичний огляд, тобто розцінюється як спосіб захисту апеляційним судом.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 було запропоновано пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки за допомогою газоаналізатора «Драгер», а після його відмови запропоновано пройти такий огляд у медичному закладі, його категорична відмова від огляду на стан сп`яніння, беззаперечно вказує на наявність в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 т.130 КУпАП.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що протокол про адміністративне правопорушення складено в автомобілі патрульних поліцейських жодним чином не вказує на відсутність відмови останнього від проходження огляду на стан сп`яніння особою, яка керує транспортним засобом, або порушення вимог будь-яких інструкцій та закону, який забороняє поліцейському складати такий протокол у службовому автомобілі, який перебуває на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Крім того, на місці складення протоколу про адміністративне правопорушення, відповідно до відеозапису з боді камери поліцейського, перебували два співробітники патрульної поліції, кожен з яких має повноваження щодо складення протоколу.

За викладених обставин, апеляційний суд вважає, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП повністю доведена, а тому рішення місцевого суду про визнання останнього винуватим в скоєні адміністративного правопорушення, є законним та обґрунтованим.

Разом з цим, вислухавши пояснення ОСОБА_1 та дослідивши надані ним письмові докази, апеляційний суд вважає, що постанова місцевого суду підлягає зміні в частині обрання виду і розміру адміністративного стягнення, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст.ст. 23, 33 КУпАП адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень.

Стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України. При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника ступінь його вини майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Адміністративні стягнення має на меті покарання порушника, запобігання скоєнню нових правопорушень.

Водночас, на думку апеляційного суду, покарання не є самоціллю та виступає необхідним засобом виховання правопорушника і запобігання повторного вчинення ним правопорушення.

У статті 17 Закону України від 23.02.2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі ЄСПЛ) передбачено, що «При розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

ЄСПЛ поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, на провадження у справах про адміністративні правопорушення (справа «Надточий проти України» від 15 травня 2008 року). Зокрема ЄСПЛ зазначив, що український уряд визнав кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення.

ЄСПЛ у рішенні «Шмауцер (Schmautzer) проти Австрії» від 23.10.1995 року зазначив, що дорожньо-транспортні правопорушення, за які може бути накладено стягнення у виді штрафу чи обмеження у користуванні водійськими правами, підпадають під визначення «кримінального обвинувачення». Позбавлення прав на управління транспортним засобом також розглядається Європейським Судом кримінально-правовою санкцією, оскільки «право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності» (рішення ЄСПЛ у справі «Маліге проти Франції» від 23 вересня 1998 року).

У справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява №10249/03) ЄСПЛ зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16 жовтня 2008 року), ЄСПЛ вказав, що при призначенні покарання «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи»». Також, у справах «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 року) та «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) ЄСПЛ зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним».

Частина 2 ст. 61 Конституції України передбачає, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Враховуючи вище наведене та вирішуючи питання щодо законності, справедливості та пропорційності застосування до ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами в даній справі, апеляційний суд зазначає наступне.

Апеляційний суд враховує, що санкція ч.1 ст.130 КУпАП не передбачає застосування альтернативного стягнення, оскільки вказаною нормою закону передбачено одночасне накладення штрафу та позбавлення права керування транспортними засобами.

Водночас при прийнятті рішення про забезпечення в даній справі досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав ОСОБА_1 , зокрема в частині доцільності позбавлення останнього права керування транспортними засобами, апеляційний суд враховує сімейні обставини ОСОБА_1 .

Так, відповідно до долучених ОСОБА_1 документів, він проживає єдиною сім`єю зі своєю дружиною ОСОБА_3 та сином ОСОБА_4 , 2003 року народження, в АДРЕСА_1 .

При цьому, згідно виписки із медичної карти амбулаторного хворого від 15.02.2024 року, син правопорушника - ОСОБА_4 має хронічну хворобу нирок 5 ст. (ГД з 02.2021 року), гіпластична дисплазія обох нирок, сомптоматична ртеріальна гіпертензія 1 ст., анемія тяжкого ступеня, вторинний гіперпаратиреоз, стан після субтотальної паратиреоідектомії 24.01.2023 року, вогнищева ерітематозна гастро-дуоденопатія, егенезія лівої частки ЩЗ. Проходить лікування гемодіалізом 3 рази на тиждень та знаходиться в листі очікування на трансплантологію донорської нирки, проходить щоквартальне обстеження в НІХТ ім. О.О. Шалімова.

Крім того, ОСОБА_1 долучено консультативний висновок ДУ «Національного наукового центру хірургії та трансплантології ім. О.О. Шалімова НАМН України», яким підтверджено діагноз ОСОБА_4 та перебування в листі очікування на трансплантологію нирки від донора.

Також ОСОБА_1 долучено довідку до акту МСЕК серії 12ААГ №490643 від 26.04.2023 року про те, що його син - ОСОБА_4 має першу «Б» групу інвалідності та потребує постійного стороннього догляду.

Відповідно до наданих суду документів, дружина ОСОБА_5 ОСОБА_3 , також є інвалідом третьої групи за загальним захворюванням.

В судовому засіданні апеляційної суду ОСОБА_1 зазначив, що з огляду на характер лікування його сина ОСОБА_4 , останнього необхідно відповідно до графіку доставляти до лікарні для отримання діалізу. Інших осіб, які б могли доставляти сина, який потребує стороннього догляду, до медичного закладу, у нього немає. Таким чином, згідно пояснень ОСОБА_1 , він лише на власному транспортному засобі, він може організувати забезпечення надання його сину життєво необхідної медичної допомоги, зокрема доставляти його до лікарні.

Вказані обставини, на думку апеляційного суду, свідчать на користь можливості залишення ОСОБА_1 права на керування транспортним засобом, оскільки це відповідатиме інтересам тяжко хворого сина правопорушника, життя якого є найбільшою соціальною та забезпечує принцип розумності. На переконання апеляційного суду, в протилежному випадку, позбавлення ОСОБА_1 права керування транспортним засобом з урахуванням існуючих обставин існування його родини, не слугуватиме досягненню мети забезпечення справедливого балансу між інтересами суспільства та особи, а навпаки може потягти настання наслідків, які можуть створювати небезпеку життя людини.

Апеляційний суд вважає, що вказані обставини, в своїй сукупності, дають суду підстави дійти висновку про те, що важкі сімейні обставини, які склались у сім`ї ОСОБА_1 , що пов`язані із хворобою його сина, який потребує постійного догляду з боку його батька, в тому числі і з використанням власного транспортного засобу, вочевидь буде найбільш розумним, раціональним та таким, що не ставитиме під загрозу життя сина, на відміну від позбавлення ОСОБА_1 права керування транспортними засобами.

З урахуванням наведених обставин, на думку апеляційного суду, накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді штрафу в межах санкції статті КУпАП, є достатнім для критичного усвідомлення останнім протиправності свого вчинку, буде дієвим запобіжником вчинення ним в подальшому нових правопорушень у сфері дорожнього руху, а також в достатній мірі слугуватиме його вихованню.

З урахування встановлених під час апеляційного розгляду обставин, суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а оскаржена постанова суду першої інстанції підлягає зміні в частині застосування адміністративного стягнення.

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд,

постановив:

Поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження постанови Комінтернівського районного суду Одеської області від 14.11.2023 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково

Постанову судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 14.11.2023 року, якою ОСОБА_1 визнаний винуватим за ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення змінити.

Викласти абзац перший резолютивної частини постанови судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 14.11.2023 року в наступній редакції:

« ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, та накласти на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 17000 (сімнадцять тисяч) гривень.».

В іншій частині постанову суду першої інстанції залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення й оскарженню не підлягає.

Суддя

Одеського апеляційного суду Р.І. Котелевський