Постанова

Іменем України

06 грудня 2024 року

смт Краснопілля

cправа № 578/933/24

провадження № 3/578/558/24

Краснопільський районний суд Сумської області у складі: головуючого судді Косар А. І.

розглянув у приміщенні суду в селищі Краснопілля Сумський район Сумська область судову справу за адміністративним матеріалом, який надійшов від військової частини НОМЕР_1 НАЦІОНАЛЬНОЇ ГВАРДІЇ УКРАЇНИ про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , дата і місце народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 , місто Лубни Полтавської област; громадянство України; РНОКПП: НОМЕР_2 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ; місце служби: в/ч НОМЕР_1 , старший розвідник 3-го розвідувального відділення взводу розвідки спеціального призначення 1-го батальону оперативного призначення,

за частиною четвертою статті 172-11 Кодексу України про адміністративні правопорушення

і установив:

У вересні 2024 року командир військової частини НОМЕР_1 полковник ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку надіслав до Краснопільського районного суду Сумської області адміністративний матеріал щодо вчинення старшим розвідником 3-го розвідувального відділення взводу розвідки спеціального призначення 1-го батальону оперативного призначення в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_3 військового адміністративного правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 172-11 Кодексу України про адміністративні правопорушення /далі - КУпАП.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.09.2024 головуючим суддею у судовій справі єдиний унікальний номер 578/933/24 призначено ОСОБА_4 .

Відповідно до ПРОТОКОЛУ серія НГУ № 518824 від 10 вересня 2024 року про військове адміністративне правопорушення - 21.08.2024 близько 22:00 год. молодший сержант ОСОБА_3 самовільно залишив місце несення служби, розташування в пункті тимчасової дислокації підрозділу в населеному пункті АДРЕСА_2 , та перебував незаконно відсутній, не з?являючись без поважних причин до місця несення служби у термін до 23.08.2024, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене частиною четвертою статті 172-11 КУпАП.

Розгляд справи призначався на 01.10.2024, 09.10.2024, 08.11.2024, але судові засідання відкладались з різних причин:знеструмлення населеного пункту місця розташування приміщення суду; неналежне повідомлення ОСОБА_3 про дату, час та місце слухання справи.

Про дату, час та місце розгляду справи 06.12.2024 ОСОБА_3 повідомлявся шляхом направлення рекомендованого поштового відправлення на адресу проживання. Клопотання про відкладення розгляду справи від нього не надійшло.

Суд, дослідивши письмові докази прийшов до наступного висновку.

За положеннями частини другої статті 38 КУпАП, адміністративне стягнення за вчинення правопорушення, передбаченого статтею 172-11 цього Кодексу, може бути накладено не пізніше як через три місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні не пізніш як через три місяці з дня його виявлення.

З ПРОТОКОЛУ серія НГУ № 518824 від 10 вересня 2024 року про військове адміністративне правопорушення вбачається, що в провинуОСОБА_3 ставиться те, що він 21.08.2024 близько 22:00 год. самовільно залишив місце несення служби розташування в пункті тимчасової дислокації підрозділу в населеному пункті АДРЕСА_2 , та перебував незаконно відсутній, не з?являючись без поважних причин до місця несення служби у термін до 23.08.2024, тим самим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене частиною четвертою статті 172-11 КУпАП.

Пункт 7 статті 247 КУпАП містить імперативне правило, згідно із яким провадження по справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у випадку закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 38 КУпАП, якщо справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу чи інших законів підвідомчі суду (судді), стягнення може бути накладено не пізніш як через три місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні - не пізніш як через три місяці з дня його виявлення.

Поряд з цим, суд звертає увагу, що норми КУпАП не містять визначення поняття «триваюче правопорушення». Проте, як зазначено у листі Міністерства юстиції України від 02 серпня 2013 року №6802-0-4-13/11, в теорії адміністративного права «триваючими» визначаються правопорушення, які, почавшись з якоїсь протиправної дії або бездіяльності, здійснюються потім безперервно шляхом невиконання обов`язку. Початковим моментом такого діяння може бути активна дія або бездіяльність, коли винний або не виконує конкретний покладений на нього обов`язок, або виконує його не повністю чи неналежним чином.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 18 грудня 2019 року у справі №158/286/17.

Диспозиціями ч. 1 та ч. 3 статті 172-11 КУпАП передбачено відповідальність за самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем строкової служби, а також нез`явлення його вчасно без поважних причин на службу у разі звільнення з частини, призначення або переведення, нез`явлення з відрядження, відпустки або з лікувального закладу тривалістю до трьох діб; самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем (крім строкової військової служби), а також військовозобов`язаним та резервістом під час проходження зборів, а також нез`явлення його вчасно без поважних причин на військову службу у разі призначення або переведення, нез`явлення з відрядження, відпустки або з лікувального закладу тривалістю до десяти діб.

Частиною четвертою сатті 172-11 КУпАП передбачено відповідальність за діяння, передбачені частинами першою або третьою цієї статті, вчинені в умовах особливого періоду.

Так, відповідно до статті 1 Закону України «Про оборону України», особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Особливий період в Україні розпочато відповідно до Указу Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 «Про часткову мобілізацію». Згідно роз`яснень Вищого адміністративного суду України у постанові від 16.02.2015 закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду.

Згідно зі статтею 45 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, за вчинення адміністративних правопорушень військовослужбовці несуть дисциплінарну відповідальність за цим Статутом, за винятком випадків, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення.

У відповідності до вимог статті 15 КУпАП, військовослужбовці за вчинення військових адміністративних правопорушень несуть відповідальність, передбачену главою 13-Б цього Кодексу, за умови, якщо ці правопорушення не тягнуть за собою кримінальну відповідальність.

Адміністративні правопорушення, передбачені частиною четвертою статті 172-11 КУпАП за своєю правовою природою не є триваючими.

Разом з цим, суд веснує, що на сьогодні не існує єдиної судової позиції з приводу того, чи потрібно визнавати винною особу у вчиненні адміністративного правопорушення у разі закриття справи у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності. Наприклад, у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Щодо притягнення до адміністративної відповідальності за окремі правопорушення, пов`язані з корупцією» №223-943/0/4-17 від 22.05.2017 визначено, що вказівка законодавця у пункті 7 статті 247 КУпАП «на момент розгляду справи» означає, що провадження у справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю, якщо на початок розгляду справи закінчилися строки, встановлені статтею 38 КУпАП. Водночас розгляд справи про адміністративне правопорушення та його закінчення не обтяжений строками, визначеними статтею 38 КУпАП, а передбачений статтею 277 КУпАП, що є гарантією всебічного, об`єктивного та повного з`ясування всіх обставин, які мають значення для вирішення справи. При цьому, якщо на момент розгляду справи в суді закінчилися строки притягнення особи до адміністративної відповідальності, то суд у разі заперечення особою своєї вини чи наявності в її діях складу адміністративного правопорушення, спочатку в повному обсязі досліджує всі обставини справи, встановлює, чи містить діяння ознаки та склад адміністративного корупційного правопорушення, чи належить особа до суб`єктів цього правопорушення, чи винна вона в його вчиненні, та лише після цього закриває провадження у справі.

У подальшому 07.11.2017 Науково-консультативна рада при Вищому адміністративному суді України (далі НКР при ВАСУ) на відміну від Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ прийняла Висновок «Щодо встановлення вини особи під час закриття провадження про адміністративні правопорушення у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності». У Висновку зазначено, що пункт 7 статті 247 КУпАП не містить положень про наявність у суду повноважень щодо встановлення обставин вчинення адміністративного правопорушення, наявності вини особи у його вчиненні у разі закриття провадження про адміністративні правопорушення. Окрім того, логічне тлумачення абз. 1 статті 247 КУпАП дозволяє дійти висновку, що встановлення зазначених у цій статті юридичних фактів це єдина необхідна підстава для припинення будь-яких дій щодо притягнення особи до адміністративної відповідальності незалежно від встановлених будь-яких інших обставин, що підлягають з`ясуванню у процесі розгляду справи про адміністративне правопорушення (стаття 280 КУпАП), у тому числі вини особи у його вчиненні. Таким чином, поєднання закриття справи з одночасним визнанням вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення є взаємовиключними рішеннями. Прийняття двох таких взаємовиключних рішень в одній постанові про закриття справи свідчить про порушення права людини на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до статті 284 КУпАП, рішенням, що доводить вину особи, є постанова про накладення адміністративного стягнення або застосування заходів впливу, умовою якої є визначення вини. Таким чином, НКР при ВАСУ зроблено висновок, що під час закриття провадження у справах про адміністративні правопорушення у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбаченихст.38 КУпАП, вина особи не встановлюється.

Згідно роз`яснень наданих Верховним судом в постанові від 11.07.2018 у справі №308/8763/15-а, провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочате, а розпочате підлягає закриттю у разі закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбаченихстаттею 38 КУпАП.

При цьому, наведена норма не містить положень про наявність у суду повноважень щодо встановлення обставин вчинення адміністративного правопорушення, наявності вини особи у його вчиненні у разі закриття провадження про адміністративні правопорушення.

Як зазначив Верховний суд, логічне тлумачення абзацу першого статті 247 КУпАП дозволяє дійти висновку, що встановлення зазначених у цій статті юридичних фактів є єдиною необхідною підставою для припинення будь-яких дій щодо притягнення особи до адміністративної відповідальності незалежно від встановлених будь-яких інших обставин, що підлягають з`ясуванню при розгляді справи про адміністративне правопорушення, у тому числі й вини особи у його вчиненні.

Таким чином, Верховний суд прийшов до висновку, що при вирішенні питання про притягнення особи до адміністративної відповідальності, першочерговим є встановлення судом дотримання строку накладення адміністративного стягнення, за умови закінчення якого суд або уповноважений орган взагалі позбавлені можливості досліджувати питання про наявність в діях особи ознак адміністративного проступку.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду в Постанові від 02 лютого 2023 року у справі №735/1121/20 (провадження №13-26кс22) розглянула питання тлумачення змісту частини другої статті 49 Кримінального кодексу України /далі - КК/ (звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності). Велика Палата Верховного Суду зауважила, що раніше застосований підхід не відповідає точному змісту кримінально-правової норми та дійсній волі законодавця, і відступила від правового висновку.

Так зазначила, що друге речення частини другої статті 49 КК не містить прямої вказівки щодо строків давності, на які необхідно орієнтуватися після відновлення їх перебігу. Недостатня визначеність формулювання частини другої статті 49 КК зумовлює суперечливе розуміння змісту правової норми і викликає питанняяк саме розглядати наведені в третьому реченні загальні строки: 1) як такі, що беззастережно застосовуються замість передбачених у частині першій статті 49 КК диференційованих строків у всіх випадках ухилення особи від досудового розслідування або суду й наступного з`явлення її із зізнанням чи затримання; 2) як альтернативні, тобто такі, що не виключають застосування диференційованих строків і замінюють їх лише в окремих випадках.

На переконання ВП ВС, реалізація принципу гуманізму під час тлумачення та застосування конкретного положення закону про кримінальну відповідальність здійснюється за правилом: якщо відповідне положення містить елемент невизначеності й вона не може бути усунута з урахуванням інших конкретних чи загальних положень, таке положення має застосовуватися за найбільш сприятливим для особи варіантом з усіх можливих.

З урахуванням вищезазначеного на даний час немає сформованої правової позиції Верховного Суду (Великої Палати чи Касаційного адміністративного суду), про необхідність суду визнання винуватим або без встановлення вини особи, щодо якої складено протокол про адміністративне правопорушення.

Враховуючи наявність вищевказаної юридичної невизначеності, суддя звертає увагу на те, що у рішенні Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» визначено концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні; відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу «якість закону»; якщо в національному законодавстві допущено неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, то національні органи мають застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід, тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

Таким чином, суддя керується принципом застосування до винної особи найбільш сприятливого закону, у зв`язку з чим провадження в цій справі слід закрити без підтвердження чи спростування вини ОСОБА_3 у зв`язку з закінченням на момент розгляду справи строків, передбачених статтею 38 КУпАП.

Керуючись ст. 38, 247, 283, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

Постановив:

Провадження в справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за частиною четвертою статті 172-11 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрити на підставі пункту 7 статті 247 цього Кодексу у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строку накладення адміністративного стягнення.

Постанова судді у справах про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Постанова судді у справах про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з моменту винесення постанови.

Апеляційна скарга подається до Сумського апеляційного суду через Краснопільський районний суд Сумської області.

Суддя А. І. Косар