КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 33/824/353/2024 Суддя суду апел. інст.- Кепкал Л.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2024 року суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду Кепкал Л.І., розглянувши матеріали справи про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою адвоката Маленка Олександра Васильовича в інтересах ОСОБА_1 на постанову судді Подільського районного суду м. Києва від 07.12.2023, про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП,-

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

в с т а н о в и л а:

Постановою судді Подільського районного суду м. Києва від 07.12.2023, ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) гривень в дохід держави з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік, поряд з цим стягнуто судовий збір в розмірі 536, 80 грн.

Постановою суду встановлено, що 12.10.2023 об 01 год. 24 хв. в місті Києві, на перехресті вулиць Тираспольська та Стеценка, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки «Suzuki» д.н.з НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю із порожнини рота, поведінка, яка не відповідає дійсності, порушення мови. Від проходження медичного огляду на визначення стану алкогольного сп`яніння за допомогою технічного засобу та проведення такого огляду у медичному закладі відмовився, що зафіксовано на бодікамеру 470456, 472111, 473569. Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП, як відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння.

Не погоджуючись із постановою судді, адвокат Маленко О.В. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність вимогам ст. 214 КУпАП, просить скасувати постанову Подільського районного суду м. Києва від 07.12.2023 та закрити провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт вказує, що з матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем Збройних Сил України та проходить військову службу в військовому званні «полковник» на посаді начальника відділу управління Науково-дослідного інституту воєнної розвідки Головного управління розвідки Міністерства оборони України (в/ч НОМЕР_2 ), що підтверджується посвідченням офіцера серії НОМЕР_3 . Місце проходження військової служби ОСОБА_1 знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Станом на 12 жовтня 2023 року ОСОБА_1 перебував за місцем проходження військової служби, оскільки залишився на ночівлю на території Науково-дослідного інституту воєнної розвідки, адже напередодні вживав незначну кількість алкоголю. У вказаному Науково-дослідному інституті воєнної розвідки, крім осіб, що проходять військову службу, як військовослужбовці, також за контрактом працюють цивільні особи, що не мають військових, до числа останніх належить працівник ЗСУ гр. ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою, завіреною начальником Науково-дослідного інституту воєнної розвідки Головного управління розвідки Міністерства оборони України від 25 серпня 2023 року №222/ні/243всД. Станом на 12 жовтня 2023 року гр. ОСОБА_2 також перебував на території Науково-дослідного інституту воєнної розвідки та виконував свої службові обов`язки згідно займаної посади.

При цьому, апелянт зазначає, що ОСОБА_2 має серйозне хронічне захворювання - цукровий діабет II типу, що підтверджується консультативним заключенням ендокринолога від 09 червня 2020 року. 12 жовтня 2023 року на початку доби, тобто вночі, ОСОБА_2 стало зле внаслідок стрімкого підвищення рівня цукру в крові, внаслідок чого він почав втрачати свідомість, мало місце запаморочення та загальна слабкість. ОСОБА_2 звернувся до військовослужбовців Науково-дослідного інституту воєнної розвідки з проханням доставити його до свого помешкання, де наявні ліки (підібрані за рецептом лікаря) для нормалізації рівня цукру в крові, однак з урахуванням того, що всі вони перебували у добовому наряді на військовій службі та ніхто з них не міг зі зброєю без дозволу начальника Науково-дослідного інституту воєнної розвідки залишити свій пост, ОСОБА_1 як особа, що єдина у відповідний період перебувала у звільненні та безпосередньо не виконувала військових обов`язків, був вимушений негайно доставити ОСОБА_2 додому для отримання ліків. Апелянт вказує, що «швидка допомога» до військової частини не викликалася з огляду на те, що у лікарів відсутнє відповідне лікування (таблетки та/або інсулін, який необхідний для хворих на цукровий діабет).

Також апелянт вказує, що медична частина відсутня на території Науково-дослідного інституту воєнної розвідки, де проходить військову службу ОСОБА_1 , а територіально розміщена за іншою адресою. Крім того, у медичній частині також відсутні відповідні ліки для хворих на цукровий діабет, адже особи з відповідним діагнозом є непридатними до військової служби та не проходять службу у Збройних Силах України. Погіршення стану здоров?я ОСОБА_2 (підвищення рівня цукру в крові) у відповідні періоди часу підтверджується результатами обстеження від 14 жовтня 2023 року, де наявна інформація про істотне підвищення рівня цукру в крові вказаної особи. Апелянт зазначає, що наявні всі підстави вважати, що ОСОБА_1 діяв у стані крайньої необхідності та відвертав більше вагому шкоду (життю та здоров`ю ОСОБА_2 ), яка була дійсною та реальною з огляду на його хронічну хворобу та різке погіршення стану здоров`я, й необхідність екстрено вжити необхідні ліки, для чого необхідно було доставити ОСОБА_2 , не зважаючи на комендантський час вночі до свого помешкання. Саме на необхідність надання невідкладної допомоги шляхом отримання доступу до необхідних ліків й усвідомлюючи можливість настання негативних наслідків ненадання своєчасної медичної допомогти, обумовлює стан крайньої необхідності в діях ОСОБА_1 .

Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_1 та його адвоката Маленка О.В., які підтримали апеляційну скаргу, та просили її задовольнити, допитавши свідка ОСОБА_2 , перевіривши матеріали справи в повному обсязі, дослідивши відеозапис з нагрудних камер працівників поліції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважаю, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.

Згідно з положеннями ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративні правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Положеннями ст. 252 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що суд першої інстанції при розгляді справи про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 вказаних вимог закону дотримався в повному обсязі, з`ясував всі обставини, дослідив і належним чином оцінив всі докази та дійшов правильного висновку про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, за обставин, викладених у постанові суду.

Так, відповідно до диспозиції ч. 1 ст. 130 КУпАП, встановлена адміністративна відповідальність не тільки за керування транспортними засобами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або за передачу керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння, а й за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

За змістом п. 2.5 Правил дорожнього руху України водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. Проте, ОСОБА_1 вимоги вказаного пункту ПДР дотримано не було.

Всупереч доводам апеляційної скарги, порушення ОСОБА_1 зазначених вимог п. 2.5. ПДР України, за обставин, викладених у постанові, підтверджується зібраними у справі та дослідженими судом доказами, які містяться в матеріалах справи про адміністративне правопорушення, а саме, протоколом про адміністративне правопорушення серія ААД №527750, згідно якого 12.10.2023 о 01 годині 41 хвилин в місті Києві на перехресті Тираспольська та Стеценка водій ОСОБА_1 керував автомобілем «Suzuki GRAND VITARA» д.н.з НОМЕР_1 , з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме запах алкоголю із порожнини рота, поведінка, яка не відповідає дійсності, порушення мови. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місті зупинки та в закладі охорони здоров`я відмовився, чим порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху, за що відповідальність передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП.(а.с.1)

Зазначений протокол складено уповноваженою на те особою, за встановленою формою з урахуванням всіх вимог, передбачених ст. 256 КУпАП, а також Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС України від 07.11.2015 №1395 підписаний особою, яка його склала, та безпосередньо ОСОБА_1 .

В свою чергу, наведені в протоколі про адміністративне правопорушення обставини повністю підтверджуються актами огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів (а.с.2-3), направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння (а.с.4), відеозаписом з місця події (а.с.7).

Ці докази є належними, допустимими та достовірними, оскільки вони здобуті з додержанням процесуальної процедури, не суперечать фактичним обставинам справи і об`єктивно узгоджуються між собою.

Враховуючи сукупність доказів у справі приходжу до висновку про те, що судом першої інстанції вірно встановлені фактичні обставини, а дії ОСОБА_1 , які полягають у відмові від проходження огляду на стан сп`яніння в законному порядку, є порушенням п. 2.5 ПДР України та утворюють склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Що стосується доводів апеляційної скарги адвоката Маленка О.В. та пояснень ОСОБА_1 в судовому засіданні апеляційної інстанції про те, що останній перебував в Науково-дослідного інституту воєнної розвідки, коли у його колеги ОСОБА_2 погіршився стан здоров`я, йому стало зле внаслідок стрімкого підвищення рівня цукру в крові та ОСОБА_1 почав діятиу стані крайньої необхідності та відвертав більш вагому шкоду (життю та здоров`ю ОСОБА_2 ), яка була дійсною та реальною з огляду на його хронічну хворобу та різке погіршення стану здоров`я, й необхідність екстренно вжити необхідні ліки, для чого необхідно було доставити ОСОБА_2 , не зважаючи на комендантський час вночі до свого помешкання, то такі посилання є непереконливими.

Так, відповідно до положень ст. 18 КУпАП не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

Однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.

Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема, не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте, визначальним має бути об`єктивний критерій.

Із переглянутого апеляційним судом відеозапису з нагрудної камери поліцейського вбачається, що працівник поліції прямує до автомобіля «Suzuki GRAND VITARA» д.н.з НОМЕР_1 ,який починає рух, просить пред`явити водія документи для встановлення особи та з`ясовує куди останній рухається і чому пересувається в комендантську годину, на що ОСОБА_1 повідомляє, що :«відвозив», і що він є військовослужбовцем Збройних Сил України та проходить військову службу в військовому званні «полковник» Науково-дослідного інституту воєнної розвідки Головного управління розвідки Міністерства оборони України і має право в комендантську годину пересуватись. На вимогу працівника поліції показати перепустку на транспортний засіб, яка надає право пересуватись в комендантський час, ОСОБА_1 повідомив, що її не має. Далі працівник поліції у водія запитує чи вживав останній алкоголь та чи має при собі зброю. На що останній вказав, що алкоголю не вживав та зброї при собі не має. Після чого працівник поліції з`ясовує у ОСОБА_1 , чи буде, той проходити огляд на стан сп`яніння, оскільки у нього наявні ознаки сп`яніння, зокрема, запах алкоголю із порожнини рота, поведінка, яка не відповідає дійсності, порушення мови. На що ОСОБА_1 від проходження огляду на стан сп`яніння як на місці зупинки транспортного засобу, так і у медичному закладі відмовляється, на що працівник поліції вказує, що це є порушенням п. 2.5 ПДР України. Надалі, працівник поліції роз`яснює ОСОБА_1 , що за відмову від проходження огляду в передбаченому законом порядку, на вимогу працівника поліції є відповідальність за ч.1 ст. 130 КУпАП, яка передбачає штраф у розмірі 17000 грн. та позбавлення права керування транспортними засобами строком на один рік та з`ясовує чи це зрозуміло. ОСОБА_1 повідомляє, що йому зрозуміло, однак огляд він проходити ні на місці зупинки, ні у медичному закладі не буде. Працівником поліції запропоновано ОСОБА_1 повідомити про дану обставину свого керівника, чергову частину та зателефонувати будь - якій особі, щоб забрали автомобіль. Після чого працівником поліції був складений протокол. Під час ознайомлення ОСОБА_1 зі змістом і суттю протоколу, останній зазначив, що пояснення щодо обставини буде надавати в суді. Працівником поліції було видано копію протоколу та запропоновано останньому відвезти його додому, а автомобіль залишити на місці зупинки. З чим він погодився, і в такий спосіб ОСОБА_1 було усунуто від подальшого керування транспортним засобом.

Отже, з дослідженого відеозапису вбачається, що ОСОБА_1 рухався на автомобілі «Suzuki GRAND VITARAу комендантську годину, без відповідної перепустки, та знаходився в автомобілі один. Жодних обставин, про те, що відвозив товариша, у якого різко погіршився стан здоров`я і якому необхідно було екстренно вжити необхідні ліки, працівникам поліції не вказував, а лише повідомив, що вінпроходить військову службу в військовому званні «полковник» Науково-дослідного інституту воєнної розвідки Головного управління розвідки Міністерства оборони України, алкоголь не вживав та огляд на стан алкогольного сп`яніння проходити не буде, що не може бути розцінене, як те, що ОСОБА_1 діяв у стані крайньої необхідності і що його відмова, зокрема, від проходження огляду на стан сп`яніння була пов`язана саме з відверненням більш вагомої шкоди, ніж заподіяна.

Допитаний за клопотанням сторони захисту в судовому засіданні апеляційної інстанції свідок ОСОБА_2 пояснив, що має цукровий діабет ІІ ступеню. 12.10.2023 перебував на території Науково-дослідного інституту воєнної розвідки, де виконував свої службові обов`язки, вночі йому стало зле внаслідок різкого підвищення цукру в крові, внаслідок чого у нього з`явилась слабкість і запаморочення, тоді він звернувся до військовослужбовців з проханням відвезти його додому, де в нього були ліки. Так як лише ОСОБА_1 перебував у звільненні та безпосередньо не виконував військових обов`язків, то він негайно доставив його додому. При цьому, швидка допомога не викликалась та до медичної частини він не звертався, оскільки вона відсутня на території Науково-дослідного інституту воєнної розвідки.

Однак, суд апеляційної інстанції вважає, що наведені пояснення ніяким чином не підтверджують того, що відмова ОСОБА_1 від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння була пов`язана саме з необхідністю запобігти небезпеці життю або здоров`ю ОСОБА_2 , зважаючи на те, що ОСОБА_1 був зупинений працівниками поліції, згідно із відеозаписом та поясненнями самого ОСОБА_1 , вже після того, як він завіз ОСОБА_2 до місця його проживання (тобто, вже була усунута загроза життю останнього), а сам ОСОБА_1 знову сів за кермо та розпочинав рух додому в той момент, коли до нього підійшли працівники поліції. Отже, на момент зупинки ОСОБА_1 працівниками поліції, останній перебував в автомобілі сам, та не мав жодних перешкод у проходженні, відповідно до встановленого порядку, огляду на стан алкогольного сп`яніння. До того ж, як зазначалось вище, жодних пояснень ОСОБА_1 щодо обставин, за яких в ту ніч він був вимушений сісти за кермо в комендантську годину, перебуваючи в стані сп`яніння працівникам поліції (як про це вказав в суді) не повідомляв, а навпаки, відмовляючись від проходження огляду, вказав лише, що алкоголь не вживав.

Посилання адвоката в апеляційній скарзі на консультативне заключення ендокринолога дійсно підтверджує те, що ОСОБА_2 має захворювання: цукровий діабет ІІ ступеню, однак, результати обстеження свідчать про те, що ОСОБА_2 підвищену глюкозу мав 14.10.2023, тобто через два дні після даної події. Твердження адвоката, про те, що 12.10.2023 у ОСОБА_2 у зв`язку з цукровим діабетом погіршилось самопочуття, а тому ОСОБА_1 за для запобіганню небезпеки життю та здоров`я ОСОБА_2 завіз його додому, не може бути віднесено до крайньої необхідності, оскільки задля запобігання небезпеці ОСОБА_2 . ОСОБА_3 мав можливість викликати швидку допомогу, чого, як зазначає сам адвокат, зроблено не було, тобто у ОСОБА_3 був інший шлях, не пов`язаний із заподіянням іншої шкоди, а відтак, крайня необхідність виключається. Звертає увагу на себе і той факт, що за повідомленням як ОСОБА_1 , так і ОСОБА_2 , останнього було доставлено додому, а не до лікарні, тоді як усі пацієнти з невідкладними станами при цукровому діабеті (на що обидва посилались) повинні бути госпіталізовані і транспортування таких пацієнтів здійснюється на транспортній дошці (ношах), при цьому під час транспортування забезпечується моніторинг стану пацієнта, проведення лікувальних заходів та готовність до проведення реанімаційних заходів, що повністю спростовує доводи адвоката в цій частині.

З огляду на наведене, твердження апеляційної скарги адвоката про те, що ОСОБА_1 , діяв у стані крайньої необхідності, у зв`язку з чим провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 130 КУпАП підлягає закриттю, є безпідставними та не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

При цьому, висновок судді місцевого суду щодо винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, є обґрунтованим та базується на комплексі доказів, досліджених судом першої інстанції і перевірених в ході апеляційного перегляду справи.

Будь - якого неправильного застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права при розгляді справи судом першої інстанції не встановлено.

З урахуванням вищезазначеного, вважаю, що постанова судді Подільського районного суду м. Києва від 07.12.2023 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності є законною та обґрунтованою і апеляційних підстав для її скасування не вбачаю.

На підставі викладеного та керуючись ст. 294 КУпАП,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу адвоката Маленка О.В. в інтересах ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Подільського районного суду м. Києва від 07.12.2023, якою ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) гривень в дохід держави з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік, - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з моменту її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Л.І. Кепкал