Справа № 456/2234/24 Головуючий у 1 інстанції: Гула Л.В.
Провадження № 33/811/1273/24 Доповідач в 2-й інстанції: Урдюк Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2024 року Львівський апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду кримінальних справ Урдюк Т.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на постанову судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 09 липня 2024 року про притягнення останнього до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП,

в с т а н о в и в:

вищенаведеною постановою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34000 (тридцять чотири тисячі) гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 (три) роки, без оплатного вилучення транспортного засобу.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь державного бюджету України судовий збір у сумі 605 грн 60 коп.

Згідно з постановою судді, Сайфудінва Худойберді 21.04.2024 близько 10:21 у с. Слобідка, Стрийського району Львівської області керував транспортним засобом «Mercedes Benz Sprinter 215 CDI», номерний знак НОМЕР_1 , з явними ознаками наркотичного сп`яніння: неприродна блідість кольору обличчя, поведінка, що не відповідає обстановці, зіниці очей не реагують на світло. Від проходження медичного огляду в медичному закладі з метою встановлення стану наркотичного сп`яніння відмовився, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР, вчинивши правопорушення повторно протягом року, за що відповідальність передбачена ч. 2 ст. 130 КУпАП.

Не погоджуючись із рішенням судді суду першої інстанції Сайфудінва Худойберді, подав апеляційну скаргу, у якій просить поновити строк апеляційного оскарження, скасувати постанову судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 09 липня 2024 року та закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог апелянт покликається на те, що постанова не відповідає вимогам закону, матеріалам та обставинам справи.

Апелянт зазначає, що судом не було враховано те, що він є громадянином Узбекистану та не володіє українською мовою. Ні судом під час розгляду справи, ні поліцейським при складанні протоколу, незважаючи на його прохання не було залучено перекладача, чим порушено його право на захист.

Вважає, що протокол складено з порушеннями, тому постанова підлягає скасуванню.

Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 у судове засідання 06.11.2024 не з`явились, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Так судові засідання призначались на 11:20 год. 11 жовтня 2024 року у судове засідання ОСОБА_2 не з`явився, причини неявки апеляційному суду не повідомив.

Розгляд справи було відкладено на 09:20 год. 06.11.2024, проте ОСОБА_2 у судове засідання повторно не прибув, причини неявки апеляційному суду не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи не подав.

Як вбачається з матеріалів справи судові повістки скеровувались на адресу зазначену у протоколі про адміністративне правопорушення та апеляційній скарзі, однак конверти повертались із відміткою про причини повернення «адресат відсутній за вказаною адресою».

Будь-яких інших відомостей про зміну місця проживання ОСОБА_3 матеріали справи не містять, і про таку зміну останній не повідомляв апеляційний суд, відтак судові повістки скеровували на адресу вказану ОСОБА_3 в апеляційній скразі, тому останній є належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи.

Відсутність клопотання про відкладення розгляду справи чи підтверджень про причини неявки ОСОБА_1 у судові засідання свідчить про його незацікавленість з розгляду апеляційної скарги.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, яка ратифікована Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адмінправопорушення, у якій вона є стороною.

Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді. (Рішення Суду у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992).

Зважаючи на практику Європейського суду з прав людини та з огляду на положення Конвенції щодо обов`язку сторони цікавитися рухом справи, розгляд апеляційної без участі ОСОБА_2 без повідомлення про причини його неявки не є порушенням права особи на доступ до правосуддя, тому суд розцінює такі їх дії, як зловживання учасником справи процесуальними правами, що спрямовані на безпідставне затягування та перешкоджання розгляду справи.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що така не підлягає до задоволення.

Апеляційний суд вважає, що строк на апеляційне оскарження пропущений з поважних причин та такий підлягає поновленню.

Відповідно до вимог ст.ст. 245, 280 КУпАП, при розгляді справи про адміністративне правопорушення необхідно з`ясувати питання: чи було вчинено таке правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Всупереч тверджень апеляційної скарги ці вимоги закону суддею першої інстанції при розгляді справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 були дотримані, а висновок судді про доведеність винуватості останнього у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП, за обставин, викладених у протоколі та постанові судді, є обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи та підтверджується зібраними по справі доказами у їх сукупності, які були досліджені в судовому засіданні та наведені у постанові.

Незважаючи на невизнання ОСОБА_3 своєї вини, така підтверджується сукупністю здобутих у справі доказів. Зокрема, згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серія ААД від 21.04.2024 ОСОБА_1 21.04.2024 близько 10:21 у с. Слобідка, Стрийського району Львівської області керував транспортним засобом «Mercedes Benz Sprinter 215 CDI», номерний знак НОМЕР_1 , з явними ознаками наркотичного сп`яніння: неприродна блідість кольору обличчя, поведінка, що не відповідає обстановці, зіниці очей не реагують на світло. Від проходження медичного огляду в медичному закладі з метою встановлення стану наркотичного сп`яніння відмовився, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР, вчинивши правопорушення повторно протягом року, за що відповідальність передбачена ч. 2 ст. 130 КУпАП.

Викладені в протоколі обставини також стверджуються наявним у матеріалах справи відеозаписом та рапортом поліцейського ВРПП Стрийського РУП ГУНП у Львівській області Голодовича М.

Диспозиція ч.2 ст.130 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність не тільки за повторне протягом року, керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, але й за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження, відповідно до встановленого порядку, огляду на стан наркотичного сп`яніння.

Відповідно до ст. 2, 4 розділу І Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» від 9 листопада 2015 року №1452/735 (далі - Інструкція №1452/735) огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану. Ознаками алкогольного сп`яніння є: наявність однієї чи декількох ознак стану алкогольного сп`яніння (крім запаху алкоголю з порожнини рота); звужені чи дуже розширені зіниці, які не реагують на світло; сповільненість або навпаки підвищена жвавість чи рухливість ходи, мови; почервоніння обличчя або неприродна блідість.

З протоколу серії ААД № 751342 від 21 квітня 2024 року (а.с. 6) вбачається, що такими ознаками у ОСОБА_1 були: неприродна блідість кольору обличчя, поведінка, що не відповідає обстановці, зіниці очей не реагують на світло.

З огляду на наведені ознаки, у поліцейського виникли підстави вважати, що водій ОСОБА_1 перебуває у стані наркотичного сп`яніння, наслідком чого стала вимога поліцейського до ОСОБА_1 пройти огляд на стан сп`яніння.

Наявним у матеріалах справи відеозаписом підтверджується, що працівник поліції неодноразово пропонував ОСОБА_4 пройти огляд на стан наркотичного сп`яніння медичному закладі, однак останній вказував, що йому необхідній переклад, хоча відповідав на питання працівники поліції, що свідчить про те, що ОСОБА_2 розуміє українську мову.

Відтак, як вбачається зі змісту запису нагрудних відеокамер працівників поліції, що здійснювали оформлення адміністративного правопорушення, ОСОБА_5 у зв`язку з наявністю ознак наркотичного сп`яніння, працівники поліції відповідно до Інструкції запропонували проїхати з ними до лікаря-нарколога для проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння в установленому законом порядку. При цьому, ОСОБА_2 вказував, що не розуміє українську мову.

Така поведінка ОСОБА_1 унеможливлювала проведення медичного огляду на стан наркотичного сп`яніння у встановленому законом порядку, а отже суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 , фактично відмовився від проходження огляду відповідно до встановленого порядку огляду на стан наркотичного сп`яніння у закладі охорони здоров`я повторно протягом року.

Наведені докази у своїй сукупності спростовують доводи апеляційної скарги, вказують на порушення ОСОБА_2 вимог п. 2.5 Правил дорожнього руху, а отже і на факт вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.130 КУпАП.

Оцінюючи наявні у матеріалах справи докази в їх сукупності та взаємозв`язку, апеляційний суд погоджується з висновком судді суду першої інстанції про доведеність відмови ОСОБА_2 від огляду на стан наркотичного сп`яніння.

Таким чином, відмовляючись від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, ОСОБА_2 , який отримав посвідчення водія саме в Україні, та знає Правила дорожнього руху, порушив вимоги п. 2.5 ПДР, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 130 КУпАП.

А тому, будучи притягнутим до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст.130 КУпАП згідно з постановою судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 11.07.2023 (а.с.19-20) за відмову від огляд на стан алкогольного сп`яніння, та відмовляючись 21.04.2024 від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння, ОСОБА_2 порушив вимоги п.2.5 ПДР, чим повторно вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст.130 КУпАП, а тому в його діях наявний склад адміністративного правопорушень, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що він є громадянином Узбекистану та не володіє українською мовою, як підстави для скасування постанови, апеляційний суд вважає безпідставним.

Згідно зі ст. 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Згідно зі ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

17.07.1997 року Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, а також Протоколи до неї, які є невід`ємною частиною Конвенції, чим визнала її дію в національній правовій системі. Крім того, відповідно до ст.17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, на провадження у справах про адміністративні правопорушення (справа «Надточій проти України» від 15.05.2008 року). ЄСПЛ зазначив, що український уряд визнав кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення.

У зв`язку з цим відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права: бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього; мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту;захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або - за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника - одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя;допитувати свідків обвинувачення або вимагати, щоб їх допитали, а також вимагати виклику й допиту свідків захисту на тих самих умовах, що й свідків обвинувачення;якщо він не розуміє мови, яка використовується в суді, або не розмовляє нею, - одержувати безоплатну допомогу перекладача.

Відповідно до ст. 16 КУпАП іноземці і особи без громадянства, які перебувають на території України, підлягають адміністративній відповідальності на загальних підставах з громадянами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 268 Кодексу України про адміністративні правопорушення, особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право користуватись послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження. Особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, в провадженні у справі про адміністративне правопорушення мають бути забезпечені права, передбаченіст. 268 КУпАП, в тому числі право користуватись юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця в галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи; виступати рідною мовою і користуватись послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження.

На думку суду апеляційної інстанції, зазначені вимоги закону працівниками поліції були дотримані повною мірою.

Апеляційний суд вважає, що відсутність підстав для залучення перекладача ОСОБА_4 належним чином обгрунтовано суддею в оскарженій постанові.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 брав участь в судовому засіданні під час розгляду справи № 456/2353/23 про притягнення останнього до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП та справи № 456/1212/22 про обрання запобіжного заходу ОСОБА_4 , де брав особисту участь у судових засіданнях, надавав пояснення суду, клопотань про залучення перекладача не заявляв.

Також апеляційна скарга подана ОСОБА_3 підписана ним особисто та не містить перекладу на мову, якою володіє останій.

Крім того посвідчення водія ОСОБА_2 отримав саме в України, що підтверджує його володіння українською мовою, а доводи апеляційної скарги про те, що він не володіє українською мовою, апеляційний суд розцінює, як такі, що спрямовані на уникнення ним адміністративної відповідальності.

Апеляційний суд не вбачає в діях працівників поліції порушення вимог Інструкції «Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затвердженої наказом МОЗ та МВС України від 09.11.2015 року № 1452/735, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Наведеними письмовими доказами, достовірність яких в апеляційного суду не викликає сумнівів, в повній мірі стверджується вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП, на підставі яких суддею відповідно до вимог ст.ст. 245, 280 КУпАП всебічно і повно з`ясовано всі обставини справи.

Співставивши усі наявні у справі докази з фактично дослідженими у справі обставинами, та й зі змістом обставин, що ставляться у вину ОСОБА_4 згідно з протоколом про адміністративне правопорушення, апеляційний суд вважає, що матеріалами провадження доведено наявність в діях останнього складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП, чим спростовуються доводи апеляційної скарги.

Ураховуючи викладені обставини, доводи апеляційної скарги про те, що суддею першої інстанції не з`ясовано всі фактичні обставини справи, не досліджено та не надано належної оцінки доказам, є безпідставними.

Жодних належних та допустимих доказів, які б викликали сумніви в об`єктивності вищевказаних матеріалів, їх фальсифікації, зі сторони працівників поліції, апелянтом не надано, не здобуто таких і в процесі апеляційного розгляду.

Таким чином, наявні у справі докази, яким суддя першої інстанції надав належну оцінку, у своїй сукупності поза розумним сумнівом свідчать про беззастережну винуватість ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому адміністративного правопорушення за ч. 2 ст. 130 КУпАП та узгоджується зі стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. theUnitedKingdom), п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту» (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року).

При обранні ОСОБА_4 адміністративного стягнення суддя районного суду в оскаржуваній постанові в повній мірі врахував характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь її вини, та наклав адміністративне стягнення у відповідності до вимог ст. 33 КУпАП в межах безальтернативної санкції ч. 2 ст.130 КУпАП, що є достатнім для виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобіганню вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

При розгляді справи суддею першої інстанції порушень вимог ст. ст. 279, 280 КУпАП не допущено, докази перевірені на їх допустимість, належність та достатність відповідно до ст. 252 КУпАП.

Ураховуючи наведене, порушень норм процесуального або матеріального права не було встановлено під час перегляду, постанова суду є законною та обґрунтованою і такою, що відповідає фактичним обставинам справи.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанови судді місцевого суду - без змін.

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

поновити ОСОБА_4 строк апеляційного оскарження.

Постанову судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 09 липня 2024 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП, залишити без змін, його апеляційну скаргу без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Львівського апеляційного суду Т.М. Урдюк