Справа №591/4406/24 Головуючий у суді 1-ї інстанції - Клімашевська І. В.
Номер провадження 33/816/823/24 Суддя-доповідач Рунов В. Ю.
Категорія 124 КУпАП
ПОСТАНОВА

Іменем України

25 жовтня 2024 року суддя Сумського апеляційного суду Рунов В. Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми справу про адміністративне правопорушення № 591/4406/24 за апеляційною скаргою захисника МАХОВИКА Р. В. на постанову судді Зарічного районного суду м. Суми від 26.06.2024, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_1

визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП,

учасників провадження в справі про адміністративне правопорушення:

захисника адвоката Маховика Р. В.,

установив:

У поданій апеляційній скарзі захисник особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 адвокат МАХОВИК Р. В. просить скасувати постанову судді, а провадження в справі закрити у зв`язку з відсутністю в дія ОСОБА_2 складу правопорушення, оскільки в протоколі не вказано про те, що ОСОБА_2 залишив т/з, що визначено п. 15.12 ПДР, згідно показань потерпілого в діях ОСОБА_2 наявні порушення інших норм ПДР, час вчинення ДТП у протоколі вказано невірно.

Постановою судді Зарічного районного суду м. Суми від 26.06.2024 ОСОБА_2 визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, і на нього накладене стягнення у виді штрафу в розмірі 850 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 605,60 грн.

Згідно постанови судді, водій ОСОБА_2 26.04.2024 о 12:25 у м. Суми по просп. М. Лушпи поблизу буд. 6, керуючи т/з Maserati д. н. з. НОМЕР_1 , здійснив зупинку та, не вживши всіх заходів, допустив його самовільний рух, внаслідок чого автомобіль скоїв наїзд на т/з Maserati д. н. з. НОМЕР_2 , який рухався позаду. Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження. Своїми діями ОСОБА_2 порушив вимоги п. 15.12 ПДР.

Вислухавши доводи захисника Маховика Р. В., який підтримав свою апеляційну скаргу, просив скасувати постанову судді та закрити провадженні в справі, перевіривши матеріали справи і дослідивши доводи поданої апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Висновки судді суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_2 у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, за обставин, викладених у постанові, відповідають матеріалам справи, ґрунтуються на досліджених у суді першої інстанції доказах і є вмотивованими.

На підтвердження викладених у протоколі фактичних обставин правопорушення суддя суду першої інстанції у постанові послалася на належні, допустимі та достовірні докази, які у своїй сукупності та взаємозв`язку є достатніми для доведення винуватості ОСОБА_2 поза розумним сумнівом.

Так, розглянувши протокол про адміністративне правопорушення серії ААД № 746853 від 26.04.2024, суддя суду першої інстанції цілком вірно дійшла висновку, що водій ОСОБА_2 26.04.2024 о 12:25 у м. Суми по просп. М. Лушпи поблизу буд. 6, керуючи т/з Maserati д. н. з. НОМЕР_1 , здійснив зупинку та, не вживши всіх заходів, допустив його самовільний рух, внаслідок чого автомобіль скоїв наїзд на т/з Maserati д. н. з. НОМЕР_2 , який рухався позаду, чим порушив вимоги п. 15.12 ПДР, оскільки т/з отримали механічні пошкодження, що відповідає фактичним обставинам справи, належним чином умотивовано та об`єктивно підтверджується доказами у справі, зокрема: схемою місця ДТП, яка сталася 26.04.2024 в м. Суми на просп. М. Лушпи біля буд. № 6, якою зафіксовано дорожню обстановку, розташування та пошкодження т/з Maserati д. н. з. НОМЕР_1 , т/з Maserati д. н. з. НОМЕР_2 , відповідні заміри тощо; показаннями в суді першої інстанції потерпілого ОСОБА_3 , згідно яких 26.04.2024 о 13:25 він під`їхав до станції технічного обслуговування за адресою: м. Суми, просп. М. Лушпи, 6/3. У цей час автомобіль Maserati д. н. з. НОМЕР_1 , не переконавшись в безпеці, почав рух заднім ходом та допустив зіткнення з його т/з.

Доказами в справі є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку суд встановлює наявність чи відсутність правопорушення, винність особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, які встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків тощо (ч. 1 ст. 251 КУпАП).

Суддя оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (ст. 252 КУпАП).

Адміністративна відповідальність за ст. 124 КУпАП, настає за порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження, крім іншого, т/з. Оскільки зазначена норма матеріального закону є бланкетною, тобто відсилає до інших нормативно-правових чи підзаконних нормативно-правових актів, які передбачають конкретні обов`язки учасників дорожнього руху, у тому числі осіб, які керують т/з, і встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, то у протоколі та постанові суді суду першої інстанції мається посилання на порушення водієм ОСОБА_2 вимог п. 15.12 ПДР, згідно яких водій не повинен залишати т/з, не вживши всіх заходів, щоб не допустити його самовільного руху, проникнення до нього і (або) незаконного заволодіння ним.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що ОСОБА_2 не ставиться в провину факту залишення т/з як це прямо вказано у п. 15.12 ПДР, що виключає можливість його притягнення до відповідальності, є необгрунтованими, оскільки викладені в протоколі про адміністративне правопорушення та постанові судді суду першої інстанції фактичні обставини справи повністю охоплюються приписами як п. 15.12 ПДР, так і диспозицією ст. 124 КУпАП, так як водій ОСОБА_2 , керуючи т/з після здійснення зупинки не вжив всіх заходів та допустив самовільний рух т/з, внаслідок чого автомобіль скоїв наїзд на інший т/з, який рухався позаду.

Не встановлення факту залишення ОСОБА_2 т/з після зупинки не спростовує наявності в його діях складу правопорушення, оскільки зіткнення автомобілів відбулося саме внаслідок самовільного руху т/з та у зв`язку з не вжиттям водієм ОСОБА_2 усіх необхідних відповідних заходів, а не через здійснення ним у цей час управлінських функцій водія, тому фактичне місце знаходження ОСОБА_2 у момент ДТП вирішального значення не має.

ЄСПЛ нагадує, що «національне законодавство має з достатньою чіткістю визначати межі та спосіб здійснення відповідного дискреційного права, наданого органам влади, щоб забезпечувати громадянам той мінімальний рівень захисту, на який вони мають право згідно з принципом верховенства права в демократичному суспільстві» (п. 33 рішення від 15.11.1996 у справі «Доменічіні проти Італії» (Domenichini v. Italy), Reports 1996-V). При цьому «закон має бути доступним та передбачуваним, що стосується його наслідків, тобто вираженим із достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку» (п. 31 рішення ЄСПЛ від 28.10.2003 у справі «Ракевич проти Росії» (Rakevich v. Russia), заява № 589973/00); п. 109 рішення ЄСПЛ від 13.12.2001 у справі «Церква Бесарабської Митрополії проти Молдови» (Metropolitan Church of Bessarabia v. Moldova), заява № 45701/99); п. 54 рішення ЄСПЛ від 23.09.1998 у справі «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» (Steel and Others v. the United Kingdom).

На національному рівні КСУ в своєму рішенні від 29.06.2010 у справі № 17-рп/2010 за конституційним поданням Уповноваженого ВРУ з прав людини зазначив, що «одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями» (абз. 3 п.п. 3.1 п. 3), а у рішенні від 22.09.2005 № 5-рп/2005 той же Суд вказав, що «із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі» (абз. 2 п.п. 5.4 п. 5).

Таким чином, з огляду на вимоги ст. 251, 254, 256, 280, 283 КУпАП, не встановлення факту залишення т/з ОСОБА_2 за встановлених вище обставин у даній конкретній справі, на переконання апеляційного суду, суттєво не впливає на встановлення фактичних обставин вчинення правопорушення і визнання протоколу неналежним, недостовірним чи недопустимим доказом, не спотворює змісту протоколу та автоматично не створює ситуацію, за якої цей процесуальний документ є недійсним, а зібрані докази недопустимими, оскільки при вирішенні цього питання необхідно виходити насамперед з істотності порушення прав, законних інтересів і свобод потерпілого та особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. При цьому порядок збору і процесуального закріплення доказів визначений законодавством України про адміністративні правопорушення, а тому як доказ протокол про адміністративне правопорушення (ч. 1 ст. 251 КУпАП) може бути використаний у відповідній справі тільки в тому випадку, якщо він складений у порядку і з джерел, передбачених цим законодавством. У справі протокол є не тільки джерелом доказів, але й виступає ще й як юридичний документ акт (процесуальна дія і процесуальне рішення компетентної особи, яка уповноважена його складати ст. 254, 255 КУпАП), який свідчить про порушення компетентною особою Національної поліції справи про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, тому є не тільки обов`язковим процесуальним документом, але і займає ключове положення серед інших джерел (доказів).

Необхідно зауважити, що як суд першої, так і суд апеляційної інстанцій не мають права самостійно редагувати викладені в протоколі обставини адміністративного правопорушення, а так само не можуть відшукувати докази на користь «обвинувачення», оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом)» (рішення ЄСПЛ від 30.05.2013 у справі «Малофєєва проти Росії» (Malofeyeva v. Russia), заява № 36673/04); рішення ЄСПЛ від 20.09.2016 у справі «Карелін проти Росії» (Karelin v. Russia), заява № 926/08).

Тобто, вказана вище правова позиція ЄСПЛ стосується випадків, коли уповноважені на розгляд справ про адміністративні правопорушення особи на власний розсуд визначають підпункт пункту чи пункт ПДР або ж у інший спосіб редагують фабулу адміністративного правопорушення, що не має відношення до фактичних обставин даної справи, коли не порушується «принцип правової визначеності» і особа, яка керує т/з, апріорі повинна знати та виконувати правила дорожнього руху, в тому числі і приписи п. 15.12 ПДР. При цьому апеляційний суд враховує і позицію потерпілого та його представника, які є у даній справі «стороною обвинувачення» de facto у контексті рішень ЄСПЛ та норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція).

З огляду на зазначене, викладеної в протоколі суті правопорушення та посилання на п. 15.12 ПДР достатньо для кваліфікації дій ОСОБА_2 за ст. 124 КУпАП, яка встановлює відповідальність за порушення учасниками дорожнього руху ПДР. Апеляційний суд зауважує, що дотримання ОСОБА_2 як водієм т/з приписів п. 15.12 ПДР після зупинки т/з унеможливило у даній конкретній дорожній ситуації зіткнення т/з та їх пошкодження, тобто ДТП, що і свідчить про правильність й достатність кваліфікації його дій за вказаним пунктом ПДР, у зв`язку з чим не можуть бути прийнятими до уваги і доводи апеляційної скарги захисника про порушення ОСОБА_2 положень п. 10.1, 10.9 ПДР.

Що стосується часу вчинення правопорушення, то в протоколі вказано «12:25», згідно письмових пояснень потерпілого ДТП відбулося о «13:25», а відповідно відеозаписів із камер спостереження транспортні засоби о «13:20» ще рухалися по вул. Харківській, тобто дійсно в матеріалах справи існує певна невідповідність у часі правопорушення, але яка не є суттєвою, оскільки різниця між наявними даними складає приблизно одну годину, що ніяким чином не спотворює ніяким чином фактичні обставини справи і ту подію, що відбулась, а наявність лише цього факту не є істотним порушенням вимог законодавства України про адміністративні правопорушення, оскільки у даному випадку права, свободи та законні інтереси ОСОБА_2 не були порушені. При цьому апеляційний суд ураховує, що завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення, крім іншого, є охорона конституційного ладу України, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством (ст. 1 КУпАП), а завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності (ст. 245 КУпАП).

Послідовність викладення в диспозиціях правових норм наведених вище завдань дає підстави для висновку, що застосування належної юридичної процедури є не самоціллю, а важливою умовою досягнення результатів адміністративного судочинства, визначених законодавцем як пріоритетні, охорона прав і свобод громадян, конституційного ладу України, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, сумлінного виконання своїх обов`язків.

Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, одержаній унаслідок істотного порушення прав та свобод людини, тобто імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини.

Відтак, у кожному з вищезазначених випадків простежується чіткий зв`язок правил допустимості доказів з фундаментальними правами і свободами людини, гарантованими Конвенцією та/або Конституцією України, тому вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення огляду на стан сп`яніння на доказове значення отриманих у його результаті відомостей, суд повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання. При цьому невідповідність тим чи іншим вимогам закону нівелює доказове значення відомостей, одержаних у результаті відповідних процесуальних дій, не в будь-якому випадку, а лише в разі, якщо вона призвела до порушення прав людини і основоположних свобод або ж ставить під сумнів походження доказів, їх надійність і достовірність. Адже для прийняття законного й обґрунтованого рішення суд має отримувати максимально повну інформацію щодо обставин, які належать до предмета доказування, надаючи сторонам у змагальній процедурі достатні можливості перевірити й заперечити цю інформацію.

В своєму рішенні від 29.06.2007 у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» (OHalloran and Francis v. the United Kingdom), заяви № 15809/02 і № 25624/02) ЄСПЛ наголосив, що «будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди; ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі» (рішення ЄСПЛ від 29.06.2007 у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» (OHalloran and Francis v. the United Kingdom), заяви № 15809/02 і № 25624/02), а кожний т/з, який знаходиться в русі, повинен мати водія, який повинен контролювати свій т/з таким чином, щоб бути завжди у змозі належним чином їм управляти, бути ознайомленим з правилами дорожнього руху, приписами в області безпеки дорожнього руху, а також з такими факторами, які можуть вплинути на його поведінку (п. 1, 5 і 6 ст. 8 Конвенції про дорожній рух (Відень, 08.11.1968) та положень Європейської угоди, яка доповнює цю Конвенцію (Женева, 01.05.1971), а тому апеляційний суд вважає, що поліцейським при складанні відносно ОСОБА_2 протоколу дотримані в повному обсязі усі вимоги процесуальних норм та права і законні інтереси останнього.

Суддя суду першої інстанції не вийшла за межі зазначених у протоколі обставин, розглянувши справу на підставі наданих сторонами (у тому числі й уповноваженою особою національної поліції, яка склала протокол про адміністративне правопорушення ч. 2 ст. 251, ст. 255 КУпАП) та досліджених у судовому засіданні доказів, достатніх у своїй сукупності і взаємозв`язку для доведення вини ОСОБА_2 у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. При розгляді справи в повному обсязі дотримані положення ст. 268, 279, 280 КУпАП, постанова судді є законною, обґрунтованою і належним чином умотивованою, тому вона підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст. 294 КУпАП,

постановив:

Постанову судді Зарічного районного суду м. Суми від 26.06.2024 відносно ОСОБА_4 залишити без змін, а апеляційну скаргу його захисника МАХОВИКА Р. В. на цю постанову без задоволення.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя В. Ю. Рунов