Номер провадження: 33/813/2568/24
Номер справи місцевого суду: 495/4121/24
Головуючий у першій інстанції Анісімова Н.Д.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.11.2024 року м. Одеса

Суддя Одеського апеляційного суду Сегеда С.М.,

за участю секретаря Козлової В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, матеріали адміністративної справи за апеляційною скаргою адвоката Поліщука Дмитра Олександровича, діючого в інтересах ОСОБА_1 , на постанову Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26.07.2024 року у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

Зазначеною постановою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 3400 грн. на користь держави. Також з нього на користь державного бюджету України стягнуто судовий збір у розмірі 605,60 грн.

Відповідно до адміністративних матеріалів, 07.05.2024 о 00:10 годині, в п.п. «Старокозаче», під час здійснення прикордонного контролю осіб на виїзд з України виявлено гр. України ОСОБА_1 , який здійснив спробу незаконного перетину державного кордону України в пункті пропуску через державний кордон України без відповідних документів, а саме з використанням свідоцтва на повернення громадянства Грузії серії НОМЕР_1 від 30.04.2024 року, будучи у правових відносинах з Україною, згідно зі ст. 12 Закону України «Про громадянство».

В протоколі зазначено, що своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги ч. 2 ст. 6 Закону України «Про прикордонний контроль», ст. 2,3 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України», п. 2 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених Постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57, тобто вчинив адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 204-1 КУпАП.

Зазначені обставини стали підставою для винесення оскаржуваної постанови Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26.07.2024 року про визнання винним і притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 (а.с.12-14).

Не погоджуючись із вказаною вище постановою, 25.09.2024 року через підсистему «Електронний суд» адвокат Поліщук Д.О., діючий в інтересах ОСОБА_1 , подав на неї апеляційну скаргу, в якій також порушував питання про поновлення строку на апеляційне оскарження (а.с.18-19).

Постановою Одеського апеляційного суду від 08.10.2024 року апеляційну скаргу адвоката Поліщук Д.О., діючого в інтересах ОСОБА_1 , повернуто особі, яка її подала, у зв`язку з недотриманням положень ч. 2 ст. 271 КУпАП, а саме до апеляційної скарги не було долучено витяг з договору про надання правової допомоги (а.с. 29-30).

Усунувши наведені недоліки, 09.10.2024 року через підсистему «Електронний суд» адвокат Поліщук Д.О., діючий в інтересах ОСОБА_1 , знову звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржувану постанову суду скасувати, провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП (а.с.34-35).

Також заявник апеляційної скарги просить поновити строк на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції від 24.07.2024 року, посилаючись на поважні причини пропуску строку на апеляційне оскарження (а.с.35).

Апеляційний суд зазначає, що в резолютивній частині апеляційної скарги, адвокат Поліщук Д.О., діючий в інтересах ОСОБА_1 , просить поновити строк на апеляційне оскарження постанови Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24.07.2024 року по справі №495/4121/24 та скасувати її. Однак, як вбачається з матеріалів адміністративної справи №495/4121/24, саме постановою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26.07.2024 року ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП.

Таким чином, оскільки дата постановлення оскаржуваної постанови суду є нічим іншим як опискою апелянта, повернення апеляційної скарги на доопрацювання, буде вважатись надмірним формалізмом, що є недопустимим.

При цьому слід зазначити, що Велика Палата Верховного Суду у рішенні від 5 грудня 2018 року (справа № 11-989заі18) зазначила, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), реалізуючи положення Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція), необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

З урахуванням того, що відомості та факти, які викладені в апеляційній скарзі стосуються безпосередньо ОСОБА_1 та обставин адміністративної справи № 495/4121/24, неправильно зазначена по тексту, зокрема резолютивній частині апеляційної скарги дата ухвалення постанови Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24.07.2024 року, замість правильної 26.07.2024 року, розцінюється апеляційним судом як помилка, яка не є перешкодою для перегляду Одеським апеляційним судом - постанови Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26.07.2024 року.

Вивчивши клопотання адвоката Поліщука Д.О. про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови суду, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що строк на апеляційне оскарження підлягає поновленню, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і було вказано вище, оскаржувана постанова Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області була ухвалена 26.07.2024 року без присутності ОСОБА_1 .

Доказів отримання ОСОБА_1 копії оскаржуваної постанови матеріали справи не містять. Натомість в апеляційній скарзі адвокат Поліщук Д.О. вказує, що про наявність оскаржуваної постанови від 26.07.2024 року ОСОБА_1 дізнався випадково в чат-бот месенджері Вайбер та одразу після цього звернувся із заявою про ознайомлення з матеріалами справи в електронному вигляді, що підтверджується додатком до апеляційної скарги (а.с. 26).

З матеріалів справи також слідує, що первісно з апеляційною скаргою адвокат Поліщук Д.О., діючий в інтересах ОСОБА_1 , звернувся через підсистему «Електронний суд» 25.09.2024 року (а.с.18-19).

Однак, постановою Одеського апеляційного суду від 08.10.2024 року апеляційну скаргу адвоката Поліщука Д.О., діючого в інтересах ОСОБА_1 , було повернуто особі, яка її подала, у зв`язку з недотриманням положень ч. 2 ст. 271 КУпАП, а саме до апеляційної скарги не було долучено витяг з договору про надання правової допомоги (а.с. 29-30).

Усунувши наведені недоліки, 09.10.2024 року через підсистему «Електронний суд» адвокат Поліщук Д.О., діючий в інтересах ОСОБА_1 , знову звернувся з апеляційною скаргою на постанову суду (а.с.34-35).

З огляду на викладене, зазначені обставини свідчать про те, що строк на апеляційне оскарження був пропущений апелянтом з поважних причин, тому підлягає поновленню.

При цьому, апеляційний суд зазначає, що апеляційний перегляд судового рішення гарантовано учасникам справи п. 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України, статтею 6 Конвенції та практикою ЄСПЛ.

В судове засідання, призначене на 06.11.2024 року, сторони не з`явилися, будучи належним чином сповіщені про дату, час та місце розгляду справи, у строк передбачений ст. 277-2 КУпАП (а.с.49-50).

Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Згідно до ч. 1 ст. 268 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності також має право знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання, при розгляду справи користуватися юридичною допомогою, оскаржувати постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Верховний Суд у постановах від 31.03.2021 у справі №676/752/17, від 21.03.2019 у справі №489/1004/17, від 30.01.2020 у справі №308/12552/16-а та у справі №482/9/17, від 06.02.2020 у справі №205/7145/16-а зробив наступні висновки:

«…закріплюючи процесуальні гарантії прав особи, що притягається до адміністративної відповідальності, у тому числі й на участь у розгляді її справи, положення КУпАП містять й певні застереження, націлені на забезпечення належної реалізації компетентними органами (особами) наданих їм повноважень, зокрема, передбачені щодо розгляду справи про адміністративне правопорушення за відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, лише у випадку наявності даних, що підтверджують належне повідомлення такої особи про місце і час розгляду справи».

Відповідно до п. 24 постанови Пленуму ВСУ № 14 від 23.13.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», звернуто увагу судів на неприпустимість спрощеного підходу до судового розгляду справ про адміністративні правопорушення на транспорті та ігнорування прав осіб, яких притягають до відповідальності, потерпілих, їх законних представників і захисників.

Суди повинні неухильно виконувати вимоги ст. 268 КУпАП щодо розгляду справи про адміністративні правопорушення у присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності зазначеної особи це можливо лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце та час розгляду і якщо від неї не надійшло клопотання про його відкладення.

Відповідно до ч. 1 ст. 277-2 КУпАП, повістка особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, вручається не пізніше як за три доби до дня розгляду справи в суді, в якій зазначається дата і місце розгляду справи.

Як було вказано вище, згідно постанови Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26.07.2024 року, розгляд справи відносно ОСОБА_1 за ст. 124 КУпАП відбувся без його участі.

В матеріалах справи наявний конверт з судовою повісткою, який направлявся на адресу місця мешкання ОСОБА_1 та був повернутий з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с.10-11).

З цих підстав, апеляційний суд зауважує, що повернення повістки про виклик до суду з відміткою про причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не є доказом належного інформування учасника справи про час і місце розгляду справи.

ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що на національні суди покладено обов`язок з`ясувати, чи були повістки або інші судові документи завчасно отримані сторонами та, за необхідності, суди зобов`язані фіксувати таку інформацію у тексті рішення. У разі невручення стороні належним чином судових документів вона може бути позбавлена можливості захищати себе у провадженні (рішення від 21 травня 2015 року у справі «Заводнік проти Словенії», заява № 53723/13, пункт 70; рішення від 08 листопада 2018 року у справі «Созонов та інші проти України», заява № 29446/12, пункт 8).

Інших доказів повідомлення ОСОБА_1 про дату, час та місце розгляду справи, призначеного на 26.07.2024 року, матеріали справи не містять.

Із зазначеного вбачається, що судом першої інстанції, в порушення вимог ст. 268 КУпАП, справу розглянуто без участі ОСОБА_1 , який при цьому відповідно до вимог ч. 1 ст. 277-2 цього Кодексу не був належним чином повідомлений про дату і місце розгляду справи, а тому його доводи в апеляційній скарзі про порушення права на захист в суді, є обґрунтованими.

Виходячи з вищевикладеного, апеляційний суд дійшов висновку про порушення судом першої інстанції процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення, оскільки справу розглянуто за відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, не повідомленої належним чином про час і місце судового засідання, що зобов`язує суд апеляційної інстанції скасувати оскаржувану постанову суду першої інстанції і прийняти нову, як того вимагає п. 3 ч. 8 ст. 294 КУпАП.

Щодо суті правопорушення апеляційний суд зазначає наступне.

Статтею 245 КУпАП передбачено, що завданнями провадження в справах про адміністративне правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення, зобов`язаний, зокрема, з`ясувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність особи, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 ст. 204-1 КУпАП передбачена відповідальність у разі перетинання або спроби перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску через державний кордон України або в пунктах пропуску через державний кордон України без відповідних документів або з використанням підробленого документа чи таких, що містять недостовірні відомості про особу, чи без дозволу відповідних органів влади.

Об`єктом даного адміністративного проступку є суспільні відносини у сфері охорони державного кордону.

Об`єктивна сторона правопорушення виражається у перетинанні або спробі перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску через державний кордон України або в пунктах пропуску через державний кордон України без відповідних документів або за документами, що містять недостовірні відомості про особу, чи без дозволу відповідних органів влади (формальний склад).

Суб`єктивна сторона правопорушення визначається ставленням до наслідків і характеризується наявністю вини у формі умислу.

Диспозиція статті має бланкетний характер, у зв`язку з чим встановлення складу адміністративного правопорушення регулюється спеціальним нормативним актом, що регулює порядок перетинання державного кордону України, яким є Закон України «Про державний кордон України».

Статтею 9 Закону України «Про державний кордон України» передбачено, що порушенням державного кордону України є перетинання його з порушенням встановленого порядку.

Згідно ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» документами, що дають право громадянину України на виїзд з України і в`їзд в Україну є: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; дипломатичний паспорт України; службовий паспорт України; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну (дає право на в`їзд в Україну). У передбачених міжнародними договорами України випадках замість документів, зазначених у частині першій цієї статті, для виїзду з України і в`їзду в Україну можуть використовуватися інші документи.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред`явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону. Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України.

Як вбачається з положень ст. 12 Закону України «Про державний кордон України», пропуск осіб, які перетинають державний кордон України, здійснюється органами Державної прикордонної служби України за дійсними документами на право в`їзду на територію України або виїзду з України.

Згідно ст. 4 Конституції України в Україні існує єдине громадянство.

Законодавство України про громадянство ґрунтується на декількох принципах, одним із яких є принцип єдиного громадянства - громадянства держави Україна, що виключає можливість існування громадянства адміністративно-територіальних одиниць України. Якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України.

Якщо іноземець набув громадянство України, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України (п. 1 ст. 2 Закону України «Про громадянство»).

За вимогами п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземцем є особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

В пунктах 1 та 2 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених Постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 зазначено, що ці Правила визначають порядок перетинання громадянами України державного кордону, яке здійснюється ними в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю (далі - пункти пропуску), якщо інше не передбачено законом, за одним з таких документів, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну: 1) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; 2) дипломатичний паспорт; 3) службовий паспорт; 4) проїзний документ дитини; 5) посвідчення особи моряка; 6) посвідчення члена екіпажу.

У ході перевірки документів уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України використовують технічні засоби контролю для пошуку ознак підробки у документах, здійснюють пошук необхідної інформації у базах даних Державної прикордонної служби України, а також за результатами оцінки ризиків проводять опитування осіб, які прямують через державний кордон.

Таким чином, з огляду на вимоги вказаного законодавства перетин державного кордону громадянином України за паспортом іноземної держави не допускається і кваліфікується як незаконне перетинання державного кордону без відповідних документів.

Відповідно до Указу Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» 24 лютого 2022 року на території Україні запроваджено воєнний стан (воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень).

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 в Україні запроваджено загальну мобілізацію, що передбачає здійснення визначених Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходів, зокрема, обмеження виїзду чоловіків 18-60 років за кордон.

Суд апеляційної інстанції вважає, що висновок районного суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП є обґрунтованим та відповідає фактичним обставинам справи.

Зокрема, вина ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення підтверджується зібраними по справі доказами, а саме:

- протоколом про адміністративне правопорушення ПдРУ №307661 від 07 травня 2024 року, в графі «пояснення…» ОСОБА_1 зазначив, що громадянство Грузії було з самого початку та він від нього не відмовлявся (а.с.3);

- копією запиту щодо ОСОБА_1 , відповідно до якого, у ОСОБА_1 наявний паспорт громадянина України, № НОМЕР_2 (а.с.4);

- рапортом Старшого інспектора прикордонної служби групи АЮД впс « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) старшого лейтенанта ОСОБА_2 від 07.05.2024 року (а.с.6);

- рапортом водія відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) майстера-сержанта ОСОБА_3 від 07.05.2024 року (а.с.7);

Апеляційний суд також звертає увагу, що в апеляційній скарзі ОСОБА_1 не заперечує як спробу перетину державного кордону України 07.05.2024 близько 00:10 години в пункті пропуску через державний кордон України з використанням свідоцтва на повернення громадянства Грузії серії НОМЕР_1 від 30.04.2024 так і те, що він є громадянином України.

Враховуючи наведене, слід дійти висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП, що підтверджується сукупністю зібраних й перевірених доказів.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до того, що ОСОБА_1 , будучи громадянином Грузії з народження, (від якого він не відмовлявся), здійснив спробу перетину державного кордону України, з наявністю дійсного громадянства, не за підробленими документами.

Проте, вищезазначені доводи апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки за фабулою протоколу про адміністративне правопорушення ПдРУ № 307661 від 07 травня 2024 року, ОСОБА_1 ставиться в провину вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП, об`єктивна сторона якого полягає у тому, що він, будучи громадянином України здійснив спробу незаконного перетину державного кордону України в пункті пропуску через державний кордон України без відповідних документів, а саме з використанням свідоцтва на повернення громадянства.

Обставина того, що він є громадянином Грузії не має правового значення, оскільки в даному випадку ОСОБА_1 , як громадянин України, зобов`язаний був пред`явити на паспортному контролі документи, що дають право саме громадянину України на виїзд чи в`їзд в Україну (дійсний паспорт громадянина України для виїзду за кордон; дипломатичний паспорт України; службовий паспорт України та інші.).

При цьому, справжність та достовірність свідоцтва на повернення громадянства Грузії серії НОМЕР_1 від 30.04.2024 також не впливає на склад правопорушення, що інкримінується ОСОБА_1 , адже даний документ не є таким документом, що дає право громадянину України на виїзд за кордон у розумінні приписів Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України».

Твердження в апеляційній скарзі про те, що громадянство України ОСОБА_1 набув лише в 2010 році, разом з тим чинне законодавство України не передбачає чіткої заборони подвійного громадянства, не заслуговують на увагу, з огляду на те, що одним із аспектів принципу єдиного громадянства є те, що якщо іноземець набув громадянство України, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України. Тобто, ОСОБА_1 , будучи громадянином України та здійснюючи перетин державного кордону, зобов`язаний був пред`явити на паспортному контролі документи, що дають право саме громадянину України на виїзд чи в`їзд в Україну, однак зазначеного не зробив, чим порушив вимоги ч. 2 ст. 6 Закону України «Про прикордонний контроль», ст.ст. 2, 3 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України», п. 2 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених Постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 також просив, у випадку встановлення наявності в його діях складу інкримінованого правопорушення, на підставі ст. 22 КУпАП звільнити його від адміністративної відповідальності, обмежитись усним зауваженням, посилаючись на відсутність тяжких наслідків вчинених дій, відсутності даних, що ОСОБА_1 раніше притягувався до адміністративної відповідальності та проходження ним військової служби у складі Збройних сил України.

Апеляційний суд зазначає, що відповідно до ст. 22 КУпАП при малозначності вчиненого адміністративного правопорушення орган (посадова особа), уповноважений вирішувати справу, може звільнити порушника від адміністративної відповідальності, обмежитись усним зауваженням.

Зазначеною нормою не надано визначення малозначності адміністративного правопорушення, як підстави звільнення від відповідальності та не встановлено порядку застосування такого звільнення.

Малозначність, як ознака адміністративного правопорушення, передбаченого КУпАП, характеризується певним ступенем суспільної небезпечності, але таким, що не потребує застосування заходів адміністративного впливу. Малозначне діяння формально містить ознаки певного діяння, передбаченого КУпАП, але з врахуванням незначного ступеня його суспільної небезпечності не є адміністративним правопорушенням.

Всупереч наведеним вище підставам, апеляційний суд не вважає за доцільне для застосування до ОСОБА_1 . інституту звільнення від адміністративної відповідальності на підставі ст. 22 КУпАП, оскільки спроба ОСОБА_1 незаконного перетину державного кордону України в пункті пропуску через державний кордон України без відповідних документів вчинена в період введення на території України воєнного стану.

Разом з тим, при вирішенні питання про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення, суд першої інстанції належним чином врахував вимоги ст. 33 КУпАП, характер та обставини вчиненого правопорушення, особу правопорушника, ступінь його вини та майновий стан, і прийшов до вірного висновку про необхідність накладення на останнього адміністративного стягнення у виді мінімального штрафу, яке на думку апеляційного суду, сприятиме вихованню правопорушника в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобіганню вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами, тобто відповідає передбаченій ст. 23 КУпАП меті адміністративного стягнення.

Таким чином, доводи, які викладені в апеляційній скарзі частково знайшли своє підтвердження, однак не спростовують висновків суду першої інстанції в частині наявності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченогоч. 1 ст. 204-1 КУпАП та зводяться лише до власного тлумачення законів.

У відповідності до ч. 8 ст. 294 КУпАП, за наслідками розгляду апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін; 2) скасувати постанову та закрити провадження у справі; 3) скасувати постанову та прийняти нову постанову; 4) змінити постанову.

На підставі наведеного, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, постанова суду першої інстанції - скасуванню, з прийняттям нової постанови.

Керуючись ст.ст. 268, 283, 289, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання Поліщука Дмитра Олександровича , діючого в інтересах ОСОБА_1 , про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26.07.2024 року, задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження постанови Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26.07.2024 року.

Апеляційну скаргу Поліщука Дмитра Олександровича , діючого в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Постанову Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26.07.2024 року, скасувати.

Прийняти нову постанову, якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накласти на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 200 (двохсот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3 400 (три тисячі чотириста) гривень та стягнути з нього на користь держави судовий збір у розмірі 605,60 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Одеського апеляційного суду С.М. Сегеда