КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Ключник А.С.
Єдиний унікальний номер справи № 759/8836/24
Апеляційне провадження № 33/824/5514/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Мережко М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє захисник Квак Вадим Васильович, на постанову Святошинського районного суду міста Києва від 15 травня 2024 року щодо притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 до адміністративної відповідальності на підставі ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Святошинського районного суду міста Києва від 15 травня 2024 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 10 (десяти) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 170 гривень.

Не погоджуючись із вказаною постановою ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. У апеляційній скарзі просить постанову скасувати, а провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення в діях ОСОБА_1 .

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що протокол про адміністративне правопорушення серії ВАБ №920845 від 26 квітня 2024 року, довідка ІПС «АРМОР», протокол про прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 23 квітня 2024 року ґрунтуються виключно на зверненні та поясненнях потерплої і не можуть бути самостійними доказами у справі.

Вказує, що жодних достатніх і достовірних доказів вини ОСОБА_1 і самого факту психологічного насилля в матеріалах справи не має, а обвинувачення ґрунтується виключно на факті звернення потерпілої до правоохоронних органів, що згідно позиції Верховного суду є недостатнім та неналежним доказом.

Наголошує, що для ОСОБА_1 факт притягнення до відповідальності за сімейне насильство, може безпосередньо вплинути на дозвіл на подальше проживання в Україні.

Також ОСОБА_1 просить поновити строк на апеляційне оскарження постанови суду. Клопотання мотивує тим, що судовий розгляд і винесення оскаржуваної постанови відбулось за відсутності ОСОБА_1 , постанова останньому не вручалась, грубу порушує право апелянта на доступ до суду. Вперше ОСОБА_1 ознайомився із матеріалами справи і оскаржуваною постановою через свого представника 20 вересня 2024 року.

Після чого, адвокат у передбачений КУпАП строк звернувся з апеляційною скаргою на постанову суду. 25 жовтня 2024 року вперше дізнався, що апеляційна скарга була повернута особі, яка її подала через те, що в такій скарзі не порушувалось питання про поновлення строків на звернення з апеляційною скаргою.

Клопотання про поновлення строку підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом 10 днів з дня винесення постанови.

З матеріалів справи вбачається, що постанова винесена 15 травня 2024 року, а апеляційна скарга на неї подана 27 жовтня 2024 року, тобто, з пропуском строку на апеляційне оскарження.

Вважаю, що особі, яка притягується до адміністративної відповідальності, слід поновити строк на апеляційне оскарження з наступних підстав.

Захисник ОСОБА_1 - адвокат Квак В.В. 23 вересня 2024 року подав апеляційну скаргу на оскаржувану постанову, але постановою Київського апеляційного суду від 30 вересня 2024 року, апеляційну скаргу було повернуто особі, яка її подала, мотивуючи тим, що в резолютивній частині апеляційної скарги апелянт не порушує питання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази вручення апелянту оскаржуваної постанови.

Отже, суд вважає за можливе визнати причини пропуску строку на апеляційне оскарження постанови поважними та поновити вказаний строк.

Представник апелянта адвокат Квак В.В. взяв участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу підтримав, просив задовольнити. В судове засідання інші учасники справи не з`явились, про час та місце розгляду справи належно повідомлені, а відтак, їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши матеріали справи та вивчивши доводи апеляційної скарги, вважаю, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтями 251, 280 КУпАП визначено фактичні дані, обставини на основі яких, у визначеному законом порядку, орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення.

Диспозиція ч.1 ст. 173-2 КУпАП визначає, що вчинення насильства в сім`ї, - умисне вчинення будь-яких дій фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування фізичного насильства, що не завдало фізичного болю і не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання захисного припису особою, стосовно якої він винесений, непроходження корекційної програми особою, яка вчинила насильство в сім`ї.

Об`єктивна сторона даного правопорушення виражається в умисному вчиненні будь-яких дій фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування фізичного насильства, що не завдало фізичного болю і не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконанні захисного припису особою, стосовно якої він винесений, непроходженні корекційної програми особою, яка вчинила насильство в сім`ї (матеріальний склад).

Відповідно до Закону України "Про попередження насильства в сім`ї" насильство в сім`ї - це будь-які умисні дії фізичного, сексуального, психологічного чи економічного спрямування одного члена сім`ї стосовно іншого члена сім`ї, якщо ці дії порушують конституційні права і свободи члена сім`ї як людини та громадянина і наносять йому моральну шкоду, шкоду його фізичному чи психічному здоров`ю.

Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» від 07.12.2017 року (далі Закон) визначає, що предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають у процесі запобігання та протидії домашньому насильству.

Згідно ст. 3 Закону дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: подружжя; колишнє подружжя; мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя); особи, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою, їхні батьки та діти; особи, які мають спільну дитину (дітей); батьки (мати, батько) і дитина (діти); та ін.

Відповідно до ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству» під психологічним насильством слід розуміти словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Як видно із протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАБ №920845, 06 квітня 2024 року о 20:00 год. ОСОБА_1 , за адресою м. Київ, вул. Берковецька, 6 , магазин « Епіцентр » вчинив дії психологічного характеру щодо своєї дружини ОСОБА_3 , а саме: ображав, словесно принижував честь та гідність, чим завдав потерпілій психологічних страждань, у зв`язку з чим його дії кваліфіковані за ч. 1 ст.173-2 КУпАП.

Ухвалюючи судове рішення про визнання ОСОБА_1 винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 173-2 КУпАП, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 вчинив щодо ОСОБА_3 психологічне насильство, а саме - словесно принижував честь та гідність.

Однак, суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Так, із наявних у матеріалах справи доказів та письмових пояснень учасників справи, вбачається, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 періодично виникають побутові сварки, сторони мають в цілому конфліктні відносини, не бажають підтримувати шлюбні відносини. Разом з цим, у матеріалах справи відсутні достатні докази на підтвердження того, що ОСОБА_1 06 квітня 2024 року вчинив щодо ОСОБА_3 дії, що підпадають під визначення «психологічне насильство».

Суд першої інстанції виснував, що дії ОСОБА_1 містять склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, його вина, доведена та підтверджується матеріалами справи, а саме: даними протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАБ №920845 від 26 квітня 2024 року, письмовими поясненнями потерпілої ОСОБА_3 , довідкою ІПС «АРМОР», протоколом про прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 23 квітня 2024 року, письмовими поясненнями ОСОБА_1 від 26 квітня 2024 року, в яких підтверджуються обставини викладені у протоколі про адміністративне правопорушення.

Апеляційний суд не погоджується із таким висновком суду першої інстанції, оскільки усі вказані документи складено виключно зі слів заявниці. При цьому, матеріали справи не містять будь-яких інших доказів на підтвердження вини ОСОБА_1 . Суд також звертає увагу, що відібрані працівниками поліції письмові пояснення ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є суперечливими, не підтвердженими доказами.

Беручи до уваги досліджені судом докази, суд не вбачає події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173-2 КУпАП, оскільки належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження даних обставин суду не надано.

Як визначено пунктом 43 рішення Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» (з відсиланням на первісне визначення цього принципу у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey, п. 282) доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом.

Згідно ст. 62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

З урахуванням наведеного, апеляційна скарга підлягає задоволенню, постанова Святошинського районного суду міста Києва від 15 травня 2024 року щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності на підставі ст.173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення - скасуванню, а провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП - закриттю за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 294 КУпАП, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження постанови Святошинського районного суду міста Києва від 15 травня 2024 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Постанову Святошинського районного суду міста Києва від 15 травня 2024 року -скасувати. Провадження у справі закрити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Київського

апеляційного суду М.В. Мережко