Доповідач: Гапончук В. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

судді - Гапончука В.В.,

за участю

особи, що притягається до адміністративної відповідальності - ОСОБА_1 ,

представника ОСОБА_1 - Прохорука М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу особи, що притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , на постанову судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 жовтня 2024 року про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КпАП України,

В С Т А Н О В И В:

Постановою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14.10.2024 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КпАП України, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1000 (однієї тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) гривень 00 копійок, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

Стягнуто із ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в розмірі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок.

ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за те, що він 07.08.2024 року о 23 годині 25 хвилин в селі Липини по вулиці Максима Кривоноса, 25 керував транспортним засобом марки «Ford Fusion» н.з. НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота, поведінка, що не відповідає обстановці, порушення координації рухів). Огляд на стан алкогольного сп`яніння зі згоди водія у встановленому законом порядку проводився із застосуванням приладу «Алкотест Драгер 7510». Дії ОСОБА_1 кваліфіковано як порушення п.2.9 а Правил дорожнього руху України, за що передбачена відповідальність за ч.1 ст.130 КпАП України (а.с.35).

Не погоджуючись із постановою судді особа, що притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати постанову та закрити провадження у справі.

Вважає, що постанова суду винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, при вирішенні даної справи не з`ясував всіх обставин, які мають значення для правильного її вирішення та не дослідив всіх доказів які мають значення для правильного вирішення справи, а також порушив право на захист та право на справедливий суд.

Вказує на те, що він з друзями перебували у припаркованому транспортному засобі, коли до них підійшли працівники поліції. На відео не зафіксовано факт його керування транспортним засобом, а лише розмова з працівниками поліції, та з втручанням з боку особи у військовій формі. Звертає увагу на те, що його огляд на визначення стану алкогольного сп`яніння працівниками поліції було проведено у відсутності двох свідків, а сам акт огляду складався після складання протоколу про адміністративне правопорушення.

Крім цього, він ніколи не отримував посвідчення водія, а тому застосування додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування є неправомірними (а.с.38-48).

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши ОСОБА_1 та його представника, які підтримали останню з мотивів, викладених в ній, та просили її задовольнити, приходжу до наступного висновку.

Відповідно до статтей 245, 252, 280 КпАП України при розгляді справи про адміністративне правопорушення суд має повно, всебічно та об`єктивно дослідити всі обставини справи в їх сукупності та з`ясувати, чи було скоєно адміністративне правопорушення, чи винна особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

На думку апеляційного суду вказаних вимог закону при розгляді справи суд першої інстанції дотримався в повному обсязі.

Судом вжито всіх заходів, передбачених КпАП України, для з`ясування питання, зокрема про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КпАП України, а тому вищевказаний висновок суду є правильним і повністю відповідає вимогам ст.280 КпАП України.

Факт вчинення ОСОБА_1 згаданого адміністративного правопорушення за обставин, зазначених в оскаржуваній постанові судді, підтверджуються зібраними у справі і належним чином дослідженими місцевим судом доказами. Так, його вина у вчиненні цього адміністративного проступку повністю доводиться:

-протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 109085 від 07.08.2024 року (а.с.1);

-роздруківкою приладу «Drager» від 07.08.2024 року доводиться, що ОСОБА_1 на момент вчинення адміністративного правопорушення перебував у стані алкогольного сп`яніння; результат тесту - 1,64 % (а.с.2);

-направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції щодо ОСОБА_1 (а.с.4);

-актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів від 07.08.2024 року щодо ОСОБА_1 (а.с.5);

-рапортом поліцейського взводу № 2 роти № 2 батальйону УПП у Волинській області ДПП Оксентюка С.В. від 07.08.2024 року (а.с.6);

-постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАД № 756925 від 07.08.2024 року щодо ОСОБА_1 за ч.1 ст.122, ч.2 ст.126 КпАП України (а.с.7);

-відеозаписом події (а.с.8).

Згідно довідки, складеної інспектором відділу адміністративної практики УПП у Волинській області ДПП Пархомчук О. від 08.08.2024 року, вбачається, що відповідно до бази даних ІКС ІПНП громадянин ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не має повторності вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.130 КпАП України, інформація про отримання посвідчення ОСОБА_1 - відсутня (а.с.3).

Протокол підписаний особою, яка його склала та безпосередньо ОСОБА_1 , якому були роз`яснені права, передбачені ст.63 Конституції України, ст.268 КпАП України.

Апеляційний суд вважає відеозапис з бодікамер належним та допустимим доказом у справі, оскільки відеозапис є повним, на ньому зафіксовано момент зупинки транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 за порушення ПДР, виявлення поліцейськими у водія ознак алкогольного сп`яніння, процедуру огляду, роз`яснення ОСОБА_1 , прав, передбачених ст.268 КпАП України та ст.63 Конституції України, зафіксовано повний хід спілкування поліцейських з водієм.

Крім того, після зупинки транспортного засобу ОСОБА_1 не заперечував факту керування ним транспортним засобом.

Таким чином, посилання апелянта на те, що на відеозаписах, наданих працівниками поліції, не зафіксовано факту керування ним транспортним засобом марки «Ford Fusion» н.з. НОМЕР_1 є безпідставними.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 погодився на проведення огляду на місці зупинки транспортного засобу, після огляду не вказував, що не погоджується з результатом, а навпаки в ході розмови з поліцейськими вказував, що він напередодні вживав алкогольні напої, не клопотав про проходження повторного огляду у медичному закладі через не погодження з результатом, тому у поліцейських не виникало обов`язку щодо направлення його до медичного закладу для повторного огляду.

Щодо доводів апелянта про те, що огляд на стан алкогольного сп`яніння особи проводився без присутності двох свідків, то вони є безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до положень п. 4 розділу Х Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України №1395 від 07 листопада 2015 року, огляд на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Наявні матеріали відеозапису долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення.

Отже, порушень при проведенні огляду на стан алкогольного сп`яніння апеляційним судом не встановлено.

Проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності вважаю, що винність ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому адміністративного правопорушення є повністю доведеною належними та допустимими доказами в розумінні ст.251 КпАП України, які містяться в матеріалах справи.

Вищевикладені докази у своїй сукупності відтворюють реальну картину перебігу подій, є чіткими та послідовними та не викликають сумніву в апеляційного суду.

Щодо доводів апелянта проте, що ОСОБА_1 не є суб`єктом адміністративного правопорушення за ч.1 ст.130 КпАП України, оскільки не має посвідчення водія, апеляційний суд зазначає наступне.

Статтею 33 КпАП України визначено, що стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України.

Диспозицією ч.1 ст.130 КпАП України передбачено керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Суб`єкт зазначеного адміністративного правопорушення загальний і додаткових вимог до суб`єкта, а саме наявність у нього посвідчення водія, ст.130 КпАП України не містить.

Крім того, апеляційний суд зауважує, що постановою місцевого суду у вину ОСОБА_1 ставиться саме порушення ч.1 ст.130 КпАП України.

Положення ст.130 КпАП України є достатньо чіткими, та не потребують додаткового тлумачення.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції неправомірно наклав на нього адміністративне стягнення у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки суди не вправі застосовувати його, коли винна особа такого права взагалі не мала апеляційний суд оцінює критично.

Позбавлення права керувати транспортними засобами як обов`язкове додаткове покарання передбачено у санкції ч.1 ст.130 КпАП України, якою передбачено адміністративну відповідальність особам, які керують транспортними засобами в стані сп`яніння.

Вказана норма не містять жодних застережень чи умов застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, у тому числі, зумовлених відсутністю у винного посвідчення водія на право керування транспортними засобами.

Відповідно до положень ст.15 Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 року № 3353-XII, право на керування транспортними засобами відповідної категорії підтверджується посвідченням водія транспортного засобу з установленим терміном дії. Забороняється керування транспортними засобами особам, до яких застосовано адміністративне стягнення чи кримінальне покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, протягом строку позбавлення, а також особам, щодо яких державним виконавцем встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами.

Положенням про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1993 року № 340, передбачено, що позбавлення водіїв права на керування транспортними засобами здійснюється відповідно до законодавства (п.20).

Виходячи із системного аналізу зазначених норм, слідує, що правова природа додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами не зводиться виключно до вилучення посвідчення водія та не вичерпується такою дією, а застосовується на певний період, тривалість якого визначається судом відповідно до санкції відповідної частини ст.130 КпАП України, і полягає у забороні керувати транспортними засобами.

Позбавлення права керувати транспортними засобами має відповідати загальній меті будь-якого покарання, а саме запобігання вчиненню нових правопорушень особами.

Так, внаслідок порушення особою, незалежно від наявності чи відсутності у неї посвідчення подія, правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту створюється реальна небезпека для життя і здоров`я інших осіб та спричиняється відповідна шкода, а тому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами в окремих випадках є необхідним з метою попередження спричинення такою особою шкоди здоров`ю чи навіть смерті іншим особам через порушення нею правил дорожнього руху в майбутньому, а також для дієвого впливу на сприйняття суспільством, у тому числі іншими водіями.

При цьому, слід звернути увагу на підвищену суспільну небезпечність дій осіб, які керують транспортними засобами, не маючи достатніх теоретичних і практичних знань та не отримавши у передбаченому законом порядку посвідчення водія, оскільки вірогідність настання дорожньо-транспортної пригоди у такому випаду є значно вищою, а тому попереджувальна мета додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами у такому випадку набуває особливого значення.

Підхід щодо неможливості призначення покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами особі, яка не отримувала посвідчення водія на право керування транспортними засобами, не відповідає засаді справедливості та принципу рівності всіх перед законом, а також нівелює попереджувальну мету покарання.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду викладеним в постанові від 04 вересня 2023 року у справі № 702/301/20.

Враховуючи зазначене, апеляційний суд приходить до висновку, що особі, яку визнано винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.130 КпАП України, суд може призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами незалежно від того, чи мала така особа на момент вчинення правопорушення отримане у передбаченому законом порядку посвідчення на право керування транспортними засобами.

Таким чином усі доводи апелянта та його захисника, які викладені в апеляційній скарзі, щодо незаконності судового рішення, а також наведені ними в ході розгляду справи апеляційним судом, жодним чином не спростовують наведених вище висновків суду першої інстанції, а на думку апеляційного суду, фактично спрямовані на уникнення ОСОБА_1 адміністративної відповідальності за вчинене адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КпАП України.

З урахуванням наведеного апеляційний суд вважає, що місцевий суд обґрунтовано визнав винним ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КпАП України, постанова судді першої інстанції є законною та мотивованою, а накладене на ОСОБА_1 безальтернативне стягнення відповідає вимогам ст.ст.23, 33 КпАП України.

За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було прийнято законне і обґрунтоване рішення, при цьому доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та зміни чи скасування оскаржуваної постанови.

На підставі викладеного, керуючись статтею 294 КпАП України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргуособи, що притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 жовтня 2024 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КпАП України, залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Волинського апеляційного суду Гапончук В.В.