Справа№464/6224/24
пр.№ 3/464/2510/24
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.11.2024 року м.Львів

Суддя Сихівського районного суду м.Львова Тімченко Олена Валеріївна, розглянувши справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.173-2 КУАП,

у с т а н о в и л а :

До Сихівського районного суду м.Львова надійшла справа про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 про вчинення ним правопорушення за ч.1 ст.173-2 КУАП.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи визначено суддю ОСОБА_2 .

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії АА № 151229 від 02 вересня 2024 року, складеного інспектором УПП у Львівській області, ОСОБА_1 , 1959 року народження, 02 вересня 2024 року о 10.00 год у квартирі АДРЕСА_1 , взявши кухонний ніж, погрожував фізичною розправою, виражався нецензурною лайкою відносно свого сина ОСОБА_3 , 1982 року народження, чим спричинив психологічне насильство, унаслідок чого могла бути завдана шкода психологічному чи фізичному здоров`ю потерпілого.

Дослідивши докази по справі, суддя дійшов наступного висновку.

У ст.280 КУАП закріплено обов`язок орган (посадову особу) при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

Згідно з п.1 ст.247 КУАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Саме такий висновок сформульовано у постанові Верховного Суду від 14 травня 2020 року у справі № 240/12/17, а за змістом ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Диспозицією ч.1 ст.173-2 КУАП передбачено адміністративну відповідальність за вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.

У ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Установлений факт сварок і непорозумінь свідчить про наявність конфлікту та не підтверджує факту вчинення домашнього насильства (постанова Верховного Суду від 30 січня 2020 року за № 545/744/19).

Суд зазначає, що для того, щоб відрізнити насильство від конфлікту, необхідно звернути увагу на те, що насильство є результатом свідомих дій людини і характеризується такими основними ознаками: умисність; спричинення шкоди; порушення прав і свобод людини; значна перевага сил (фізичних, психологічних, економічних, чи пов`язаних з вищою посадою тощо) того, хто чинить насильство.

Насильство - це умисні дії однієї або кількох осіб, що спричиняють шкоду іншій особі, порушують права і свободи та відбуваються в умовах значної переваги сил тих, хто скоює ці дії, що унеможливлює самозахист особи, котра страждає від цих дій. Якщо у вказаних діях відсутня хоча б одна з наведених ознак, такі дії не є насильством.

Конфлікт - це зіткнення протилежних інтересів і поглядів, напруження і крайнє загострення суперечностей, що може призвести до активних дій, ускладнень, боротьби. Під час конфлікту часто відсутні одна чи кілька вищеперерахованих ознак. Ескалація конфлікту може привести до насильства, та не обов`язково завжди приводить.

При розгляді справи у суді ОСОБА_1 заперечив факт учинення ним домашнього насильство відносно сина - потерпілого, усе зводилось до побутової сварки з лайкою з сином, який все спровокував. Ствердив, що під час початку конфлікту готував їжу та відповідно тримав ніж у руці, з яким не мав жодного наміру на когось нападати.

Наведене узгоджується із показанням у суді потерпілого ОСОБА_3 та свідка ОСОБА_4 (дружини), які підтвердили лайку ОСОБА_1 , однак не змогли вказати на жодні активні дії, які б підтверджували використання чи намір використати останнім ніж для погрози; свідок пояснила, що у неї склалося враження про те, що ОСОБА_1 нападе з ножем.

З огляду на законодавчі положення, релевантну судову практику та фактичні дійсні обставини справи, судом з`ясовано факт відсутності порозумінь між особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, та потерпілим, наявність сварок між ними на побутовому ґрунті чи з приводу, як у цьому випадку, користування квартирою, де проживає ОСОБА_1 , співвласниками якої вони є, свідчить про існування між ними неузгодженості життєвих позицій в певних аспектах ставлення до життя, однак не підтверджує факту вчинення саме домашнього насильства.

Саме по собі висловлення образ не є домашнім насильством у розумінні норм Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» та автоматично не утворює собою складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУАП. Не встановлено, що конфліктна ситуації викликала у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинила емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи, тощо. Факт погрози фізичною розправою з ножем достовірними та вагомими доказами не підтверджено, про даний факт також у суді не стверджував потерпілий.

Сам факт звернення до органів поліції щодо вчинення домашнього насильства без належних та допустимих доказів, що підтверджують такі дії, не є достатнім підтвердженням вчинення такого насильства.

Протокол про адміністративне правопорушення, відеозапис з нагрудних камер поліцейський із зафіксованим часом після події, що викладена у протоколі, форма оцінки ризиків вчинення домашнього насильства, терміновий заборонний припис стосовно кривдника та рапорт не є безумовними та достатніми доказами, оскільки не являють собою імперативного факту доведеності вини особи, а є односторонніми актами службової особи працівника поліції.

Аналіз наведених вище доказів у сукупності та взаємозв`язку не дає достатніх і переконливих підстав дійти висновку, що ОСОБА_1 учинено насильство в сім?ї, яке б підлягало кваліфікації за ч.1 ст.173-1 КУАП. Обставини, викладені у протоколі, не знайшли свого підтвердження у ході розгляду справи. Матеріали справи не містять відомостей, які б беззастережно спростовували такі обставини.

Вищевикладене свідчить про те, що поліцією не дотримано відповідного доказового забезпечення, що передбачає такий рівень доказування, який не залишає жодних розумних сумнівів щодо доведеності вини особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Суд самостійно збирати докази не має права, позаяк обов`язок щодо збирання доказів, в силу положень ч.2 ст.251 КУАП покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 08 липня 2020 року у справі № 463/1352/16-а, у силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь.

З урахуванням наведеного суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, беручи до уваги відсутність переконливих доказів вини, суддя дійшов висновку про недоведеність скоєння насильства в сім?ї.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.247 КУАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

У зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУАП, провадження у справі відповідно до п.1 ст.247 КУАП необхідно закрити.

Керуючись статтями 247, 283, 284 КУАП,

п о с т а н о в и л а:

Закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за ч.1 ст.173-2 КУАП у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення до Львівського апеляційного суду. Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Суддя Олена ТІМЧЕНКО