Справа №461/342/24
Провадження №3/461/282/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2024 року суддя Галицького районного суду м. Львова Стрельбицький В.В., за участю потерпілого ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, фізичної особи підприємця, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 ,

за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

встановив:

28 грудня 2023 року о 16 годині 20 хвилин у м. Львові, на вул. Хотинська, 2, водій ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом Chevrolet Bolt EV д.н.з. НОМЕР_1 , в порушення вимог п. 10.4 Правил дорожнього руху, перед поворотом праворуч на вулицю Хотинську з вул. Городоцька, не врахувала дорожньої обстановки, не зайняла відповідне крайнє положення на проїзній частині та скоїла зіткнення із транспортним засобом МАЗ д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , який рухався у попутному напрямку. Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження із матеріальними збитками.

ОСОБА_2 у судові засідання у даній справі не з`явилась.

Захисник ОСОБА_2 - адвокат Сибаль О.Б. у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. 25. 07.2024 від вказаного захисника надійшло клопотання про слухання справи за відсутності ОСОБА_2 та її захисника, згідно якого адвокат просить закрити провадження у справі, у зв`язку із спливом строків давності притягнення до адміністративної відповідальності. Також, адвокат просить не встановлювати фактичних обставин справи та вини ОСОБА_2 .

У матеріалах справи також наявне письмове заперечення даного адвоката від 29.01.2024, згідно якого він просить закрити провадження у справі, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, тобто у зв`язку із відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.

Оцінюючи клопотання захисника в частині не встановлення фактичних обставин справи, виходжу з наступного.

Згідно ст. 1 КУпАП, завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Відповідно до ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно ст. 246 КУпАП, порядок провадження в справах про адміністративні правопорушення в органах (посадовими особами), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, визначається цим Кодексом та іншими законами України. Порядок провадження в справах про адміністративні правопорушення в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах визначається цим Кодексом та іншими законами України.

Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Особливості розгляду справ про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, безпеки на автомобільному транспорті та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), встановлюються статтями 279-1-279-8 цього Кодексу.

Таким чином, клопотання захисника щодо не встановлення фактичних обставин справи суперечить наведеним вище положенням закону.

Крім того, у цій справі має місце ситуація коли сторона захисту фактично заявила в процесі провадження у справі два клопотання про закриття провадження з різних підстав, а саме у зв`язку із спливом строків давності притягнення до адміністративної відповідальності та у зв`язку із відсутністю події та складу адміністративного правопорушення. Тобто сторона захисту в процесі судового розгляду заявила суду клопотання про закриття провадження у справі з реабілітуючої та нереабілітуючої підстави.

Виходячи з наведеного, за переконанням суду, за наявності дискреції застосування до особи щодо якої складено відповідний протокол різних підстав для закриття провадження у справі, необхідно оцінити можливість застосування процедури, яка є більш сприятливою для відповідної особи, тобто щоб рішення у справі на встановлювало до ОСОБА_2 індивідуальний та надмірний тягар.

Оцінюючи наведене клопотання захисника, також враховую наступне.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду неодноразово робив висновки про те, що з правового аналізу положень статті 38 КУпАП вбачається, що її застосування можливе лише у випадку наявності вини особи у вчиненні правопорушення, адже у разі відсутності вини особи в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди провадження у справі підлягає припиненню на підставі пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП через відсутність події і складу адміністративного правопорушення, відтак така обставина, як закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених КУпАП, не є реабілітуючою, тобто не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні ДТП. Зокрема, такий висновок зроблено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16 квітня 2019 року (справа № 927/623/18).

До клопотання про невстановлення обставин справи захисник долучив постанову судді Львівського апеляційного суду від 19.05.2023 у іншій справі, яка не має жодного відношення до ДТП яка мала місце 28 грудня 2023 року о 16 годині 20 хвилин у м. Львові, на вул. Хотинська, 2, та до її учасників.

В цьому контексті слід відзначити, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом (Частина 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Отже, рішення судді суду апеляційної інстанції у іншій справі надане захисником не має жодного відношення до справи щодо ОСОБА_2 і не має прецедентного характеру, а тому наведені доводи захисника є безпідставними.

Крім того, захисник посилається на рішення ЄСПЛ у справі «Грабчук проти України».

Оцінюючи наведений аргумент, виходжу з наступного.

Стаття 6 Конвенції також встановлює загальні гарантії щодо справедливого судового розгляду при вирішені спору, пов`язаного з правами та обов`язками цивільного характеру, а також при визначенні обґрунтованості будь-якого висунутого особі кримінального обвинувачення, частина друга та третя статті 6 закріплюють гарантії особам при обвинувачені при вчиненні кримінального правопорушення.

Разом з тим, розглядаючи справи про адміністративні правопорушення, виходячи з прецедентної практики ЄСПЛ, враховую те, що хоч і за національним законом особа притягується до адміністративної відповідальності, їй фактично пред`явлено «кримінальне обвинувачення» у його автономному розумінні ЄСПЛ, яке повинно тлумачитися у світлі трьох критеріїв, а саме з урахуванням кваліфікації розгляду з точки зору внутрішньодержавного законодавства, його сутності і характеру, суворості потенційного покарання.

Процес у справі про адміністративне правопорушення цілком ув`язаний з вищезазначеними презумпціями процесу кримінального, оскільки Європейський суд уже визнавав кримінально-правовий характер норм українського законодавства, якими передбачена відповідальність за адміністративні правопорушення, зокрема, і за порушення митних правил (рішення по справах «Надточій проти України» та «Гурепка проти України»).

За обставинами наведеної адвокатом справи, ЄСПЛ у своєму рішенні, серед іншого, вказав на наступне.

«5. Заявниця, 1949 року народження, мешкає в селі Ліски Волинської області, Україна.

6. У 1993-1994 роках заявниця працювала директором кафе у м. Володимир-Волинському Волинської області, Україна.

А. Кримінальне провадження проти заявниці

7. 14 лютого 1995 року проти заявниці було порушено кримінальну справу за обвинуваченням у розкраданні державного майна (ч. 1 ст. 84 Кримінального кодексу України.

8. 6 червня 1995 року заявниці було пред`явлено обвинувачення у розкраданні державного майна в особливо великих розмірах (ч. 1 ст. 86 Кримінального кодексу України. Того ж дня її було заарештовано.

9. 9 червня 1995 року заявницю було звільнено з-під варти під заставу та підписку про невиїзд.

10. 26 грудня 1997 року кримінальну справу проти заявниці було закрито за недоведеністю участі у вчиненні злочину.

11. 13 липня 1999 року Володимир-Волинський міжрайонний прокурор скасував постанову від 26 грудня 1997 року та направив справу для подальшого розслідування.

12. Постановою від 5 жовтня 1999 року кримінальну справу проти заявниці було частково закрито за недоведеністю її участі у вчиненні злочину та частково у зв`язку із закінченням строків давності. Слідчим не було доведено, що заявниця здійснювала розкрадання, проте він дійшов висновку, що її дії можуть бути класифіковані як халатність, що складало злочин відповідно до статті 167 Кримінального кодексу України у редакції, яка діяла на той час (див. п. 27). Однак, враховуючи те, що строк давності притягнення заявниці до відповідальності за халатність минув, кримінальну справу за цим обвинуваченням було закрито у зв`язку із закінченням строків давності.

13. 22 жовтня 1999 року заявниця подала скаргу до прокурора Володимир-Волинського району на рішення від 5 жовтня 1999 року. Цю скаргу було відхилено. Заявниця звернулась до суду.

14. 22 грудня 1999 року Володимир-Волинський районний суд задовольнив скаргу заявниці та скасував рішення від 5 жовтня 1999 року. Суд зазначив, що кримінальну справу може бути закрито за нереабілітуючих обставин, наприклад, у зв`язку із закінченням строків давності, лише за згодою обвинуваченої особи. Оскільки заявниця ніколи не погоджувалась на закриття справи на цій підставі, розслідування слід було продовжити.

15. 29 лютого 2000 року слідчий закрив кримінальну справу на тих же підставах, що і в попередній раз.

16. З листопада 2000 року той самий суд за скаргою заявниці скасував це рішення та направив справу на новий розгляд.

17. 4 грудня 2000 року кримінальну справу проти заявниці було закрито за недоведеністю її участі у вчиненні злочину. В той же час у постанові про закриття кримінальної справи проти заявниці слідчий зазначив, що суди скасували попередні постанови про закриття кримінальної справи за нереабілітуючих підстав, оскільки заявниця не погоджувалась. На думку слідчого, у згоді заявниці не було необхідності, тому що, хоча її поведінка може бути кваліфікована як халатність, кримінальну справу проти неї не може бути порушено, оскільки переслідування її у судовому порядку неможливе через сплив строків давності, а її саму через це не може бути визнано обвинуваченою. Відповідно слідчий дійшов такого висновку:

"В діях ОСОБА_3 є склад злочину, передбачений статтею 167 Кримінального кодексу України, тобто халатність, у вчиненні якого вона визнала себе винною. Враховуючи, що з моменту вчинення нею даного злочину минули строки давності притягнення до кримінальної відповідальності, кримінальна справа за статтею 167 Кримінального кодексу України не може бути порушена у зв`язку із закінченням строків давності.."

18. Заявниця оскаржила рішення від 4 грудня 2000 року, стверджуючи, що її винуватість має бути доведена судом відповідно до статті 62 Конституції України. Вона також скаржилась, що закриття кримінальної справи проти неї за нереабілітуючих підстав позбавило її права на отримання компенсації за вчинення незаконних дій проти неї.

19. 26 квітня 2001 року Володимир-Волинський місцевий суд відхилив скаргу заявниці на рішення від 4 грудня 2000 року. У рішенні суд, зокрема, зазначив таке:

"Як вбачається з матеріалів кримінальної справи щодо ОСОБА_4 і постанови начальника слідчого відділення Володимир-Волинського МВ УМВСУ у Волинській області від 4 грудня 2000 року, в діяннях ОСОБА_4 вбачаються ознаки злочину, передбаченого ст. 167 Кримінального кодексу України, і що у вчиненні цього злочину вона визнавала себе винною.

Згідно із санкцією ст. 167 Кримінального кодексу України, що діяла в редакції протягом 1993-1994 років за цей злочин могло бути призначено позбавлення волі на строк не більше двох років.

Згідно зі ст. 48 ч. 1 п. 2 Кримінального кодексу України особу не може бути притягнуто до кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину, за який згідно із законом може бути призначено позбавлення волі на строк не більше 2-х років, минуло три роки.

Згідно зі ст. 6 ч. 1 п. 3 кримінальну справу не може бути порушено, а порушена справа підлягає закриттю за закінченням строків давності.

Отже, при названих вище обставинах кримінальну справу щодо обвинувачення ОСОБА_4 за ст. 167 Кримінального кодексу України не може бути порушено у зв`язку із закінченням строків давності притягнення її до кримінальної відповідальності".

Це рішення не було оскаржене.

40. Суд повторює, що Конвенція має бути інтерпретована у такий спосіб, щоб гарантувати права, здійснення яких буде практичним та результативним, а не теоретичним та таким, що вводить в оману (e.g., Multiplex v. Croatia, заява N 58112/00, п. 44, від 10 липня 2003 року); це також застосовується до права, висвітленого у п. 2 ст. 6 Конвенції (див. Allenet de Ribemont v. France, рішення від 10 лютого 1995 року, Series А no. 308, п. 35).

41. Суд нагадує, що ні п. 2 ст. 6, ні жодне інше положення Конвенції не дає особі, "обвинуваченій у вчиненні злочину", право на відшкодування її витрат або право на компенсацію за законне утримання під вартою у випадку, коли провадження проти неї було закрито (див., серед інших, Capeau v. Belgium, no. 42914/98, п. 23, ECHR 2005-I).

42. Практика Суду встановлює, що презумпція невинуватості порушена, якщо твердження посадової особи щодо особи, обвинуваченої у вчиненні злочину, відображає думку, що особа винна, коли цього не було встановлено відповідно до закону. Цього достатньо, навіть за відсутності жодного формального висновку, що існує деяка підстава припустити, що посадова особа вважає цю особу винною (див. Daktaras v. Lithuania, заява N 42095/98, п. 41, ECHR 2000-X; A.L. v. Germany, заява N 72758/01, п. 31, від 28 квітня 2005 року). Питання, чи порушує твердження посадової особи принцип презумпції невинуватості, має бути з`ясоване у контексті тих фактичних обставин, у яких це твердження було зроблене (див. Daktaras, цитоване вище, п. 43). Межі п. 2 ст. 6 Конвенції не обмежуються порушенням кримінальної справи, а поширюються на судові рішення, прийняті після того, як переслідування було припинено (див. Nolkenbockhoff, цитоване вище, п. 37; та Capeau, цитоване вище п 25) або після засудження (див., зокрема, Sekanina v. Austria, рішення від 25 серпня 1993, п. 30, Series A no. 266 А; та O. v. Norwau, заява N 29327/98, ECHR 2003-II).

43. Від Суду, таким чином, вимагається встановити, чи результат кримінального провадження проти заявниці у цій справі дозволяв сумніватись у невинуватості заявниці, хоча винуватість її доведено не було.

44. Суд зазначає, що справу заявниці було закрито слідчими органами на досудовій стадії частково через відсутність доказів у вчиненні злочину та частково з підстав закінчення строків давності притягнення заявниці до відповідальності за халатність. Рішення слідчого було підтримане Володимир-Волинським місцевим судом.

45. Дійсно, оголошення підозр стосовно невинуватості обвинуваченого є припустимим, доки, в результаті закінчення кримінальних проваджень, не було винесено рішення по суті справи (див. Sekanina, цитоване вище, п. 30). Суд зазначає, що у цій справі рішення про закриття кримінальної справи проти заявниці були сформульовані у термінах, які не залишають сумніву щодо погляду на те, що заявниця вчинила злочин. Зокрема, у рішенні від 4 грудня 2000 року (див. п. 17) слідчий використав слова: "в діях [заявниці] є склад злочину" та "моменту, коли [заявниця] вчинила злочин", а Володимир-Волинський суд зазначив, що в діяннях заявниці "вбачаються ознаки злочину, передбаченого ст. 167 Кримінального кодексу України". Провадження у Володимир-Волинському суді, результатом якого стало рішення від 26 квітня 2001 року (див п. 19 вище), не було кримінальним за суттю, і йому не вистачало ряду ключових елементів, які зазвичай характеризують судове кримінальне провадження. За цих обставин Суд вважає, що мотиви, використані слідчим та Володимир-Волинським судом, становлять порушення презумпції невинуватості.

46. Отже, відбулося порушення п. 2 ст. 6 Конвенції.

Аналіз зазначеного рішення ЄСПЛ та обставин даної адміністративної справи свідчить про те, що справа яка розглядалась ЄСПЛ (далі - справа 1) та адміністративні матеріали щодо ОСОБА_2 (далі справа 2) мітять принципові та істотні наступні розбіжності:

- у справі 1 остаточне рішення у кримінальному провадження ухвалювалось представником органу досудового розслідування та воно було предметом оцінки судом, а у справі 2 розгляд відбувається у змагальному судовому процесі за участю сторони захисту та потерпілого, де фактично відсутня сторона обвинувачення;

- у справі 1 заявниця заперечувала проти закриття провадження з нереабілітуючої підстави, а у справі 2 сторона захисту фактично заявила суду два клопотання про закриття провадження у справі одне з яких з реабілітуючої підстави, а друге з нереабілітуючої;

- у справі 1 обвинувачена згоди на закриття провадження не давала, а у цій справі така згода наявна у виді відповідних клопотань;

- характер (суть) обвинувачення у справі 1 та справі 2 є абсолютно різним, як і суттєво відрізняються суспільна небезпека інкримінованих правопорушень.

Більше того, у клопотанні адвоката про закриття провадження, на обґрунтування невстановлення фактичних обставин справи, наведена фраза наступного змісту:

«..з урахуванням положень рішення ЄСПЛ у справі «Грабчук проти України» від 26.09.2006 року, у якому зазначено, що у разі закриття провадження по справі з нереабілітуючих обставин, питання про доведеність вини особи не вирішується.»

Натомість, у згаданому рішенні ЄСПЛ така фраза чи речення відсутні.

Виходячи з наведеного, вказану захисником практику ЄСПЛ не можна вважати релевантною, а тому ці його доводи відхиляються.

Оцінюючи доводи сторін щодо фактичних обставин справи, виходжу з наступного.

Як наведено вище, за твердженням сторони захисту ОСОБА_2 заперечує факт вчинення нею адміністративного правопорушення та порушення Правил дорожнього руху. Зокрема, захист вказує на відсутність у матеріалах справи належних та допустимих доказів вчинення ОСОБА_2 інкримінованого їй правопорушення.

Потерпілий ОСОБА_1 та його представник в ході судового розгляду обставини справи наведені у протоколі про адміністративне правопорушення підтримали. Зокрема, потерпілий вказав, що у протоколі та долученій до нього схемі місця ДТП вірно зазначено дані про характер руху транспортних засобів до та під час ДТП, а також те, що порушення ПДР допустила саме ОСОБА_2 , внаслідок чого сталося зіткнення транспортних засобів.

На підтвердження своєї позиції стороною захисту та потерпілим надано суду письмові документи (заперечення, пояснення, клопотання) до яких долучено докази, які були безпосередньо досліджені судом в процесі судового розгляду.

Відповідно до положень ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Статтею 124 КУпАП передбачена відповідальність за порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна.

Відповідно до п.10.4 Правил дорожнього руху, перед поворотом праворуч та ліворуч, у тому числі в напрямку головної дороги, або розворотом водій повинен завчасно зайняти відповідне крайнє положення на проїзній частині, призначеній для руху в цьому напрямку крім випадків, коли здійснюється поворот у разі в`їзду на перехрестя, де організовано круговий рух напрямок руху визначено дорожніми знаками чи дорожньою розміткою або рух можливий лише в одному напрямку, установленому конфігурацією проїзної частини, дорожніми знаками чи розміткою. Водій, що виконує поворот ліворуч або розворот поза перехрестям з відповідного крайнього положення на проїзній частині даного напрямку, повинен дати дорогу зустрічним транспортним засобам, а при виконанні цих маневрів не з крайнього лівого положення на проїзній частині і попутним транспортним засобам. Водій, що виконує поворот ліворуч, повинен дати дорогу попутним транспортним засобам, які рухаються попереду нього і виконують розворот. За наявності трамвайної колії посередині проїзної частини водій нерейкового транспортного засобу, що виконує поворот ліворуч або розворот поза перехрестям, повинен дати дорогу трамваю.

За змістом ст. 251 КУпАП, доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновків експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозаписуючих записів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, вважаю, що у діях ОСОБА_2 наявний склад вказаного вище адміністративного правопорушення, що підтверджується наступними дослідженими та перевіреними судом доказами:

- протоколом про адміністративне правопорушення серії ААД №570454 від 28.12.2023 року, який містить формулювання суті інкримінованого правопорушення, а також дані про учасників ДТП;

- схемою місця ДТП, яка фіксує обставини події, зокрема місце розташування транспортних засобів після ДТП;

- письмовими поясненнями потерпілого ОСОБА_1 , а також його усними поясненнями у судовому засіданні, згідно яких він вказав, що у протоколі та долученій до нього схемі місця ДТП вірно зазначено дані про характер руху транспортних засобів до та під час ДТП, а також те, що порушення ПДР допустила саме ОСОБА_2 , внаслідок чого сталося зіткнення транспортних засобів;

- дослідженими судом фото та відео матеріалами наданими учасниками провадження, які фіксують рух транспортних засобів до, під час та після ДТП;

- висновком експерта за результатами проведення судової автотехнічної експертизи у справі про адміністративне правопорушення №461/342/24 від 12.07.2024 №1145-Е, згідно якого враховуючи обставини, які зафіксовані на наявних в матеріалах справи відеозаписах «192.168.54.5_011_ІР Camera 11-0000-4059» та «192.168.54.5_012_ІР Camera 11-0000-4059», дії водія автомобіля Chevrolet Bolt EV номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_2 , яка виконувала поворот праворуч не зайнявши завчасно крайнього правого положення на проїзній частині, призначеній для руху в цьому напрямку, не відповідали вимогам п. 10.4 Правил дорожнього руху.

Оцінюючи наявні у матеріалах справи письмові пояснення ОСОБА_2 , а також заперечення сторони захисту щодо вчинення адміністративного правопорушення та порушення Правил дорожнього руху, виходжу з наступного.

Сам факт дорожньо-транспортної пригоди, час та місце, склад його учасників, наслідки ДТП механічні пошкодження транспортних засобів із матеріальними збитками, сторонами провадження фактично не оспорюються та підтверджується наведеними вище долученими до протоколу та матеріалів справи доказами.

Таким чином, з наведеного вбачається, що сторони провадження визнали те, що 28 грудня 2023 року о 16 годині 20 хвилин у м. Львові, на вул. Хотинська, 2, відбулося зіткнення транспортних засобів під керуванням водія ОСОБА_2 (Chevrolet Bolt EV д.н.з. НОМЕР_1 ), та під керуванням водія ОСОБА_1 (МАЗ д.н.з. НОМЕР_2 ). Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження із матеріальними збитками.

Наведені обставини засвідчуються вищевказаними доказами.

Фактично наведені заперечення ОСОБА_2 та її захисників ґрунтуються на тому, що вона вважає, що діяла з дотриманням Правил дорожнього руху.

З такою позицією сторони захисту суд не погоджується, виходячи з нижченаведеного.

Згідно ПДР, дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків. Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі. Водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу.

Судом детально проаналізовано надані сторонами пояснення, а також докази наявні у справі. Вказані матеріали відображають дорожню обстановку, рух та розташування транспортних засобів, як до, так і після ДТП.

З аналізу наведених матеріалів судом встановлено, що вказані вище протокол про адміністративне правопорушення серії ААД №570454 від 28.12.2023 року, схема місця ДТП, письмові та усні поясненнями потерпілого ОСОБА_1 , фото та відео матеріали, а також висновок експерта за результатами проведення судової автотехнічної експертизи у справі про адміністративне правопорушення №461/342/24 від 12.07.2024 №1145-Е, повністю спростовують доводи сторони захисту щодо відсутності у діях ОСОБА_2 складу інкримінованого їй правопорушення.

Такі докази є належними і допустимими, здобуті за процедурою встановленою законом.

Неможливо не відзначити, що висновок експерта, згідно якого враховуючи обставини, які зафіксовані на наявних в матеріалах справи відеозаписах «192.168.54.5_011_ІР Camera 11-0000-4059» та «192.168.54.5_012_ІР Camera 11-0000-4059», дії водія автомобіля Chevrolet Bolt EV номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_2 , яка виконувала поворот праворуч не зайнявши завчасно крайнього правого положення на проїзній частині, призначеній для руху в цьому напрямку, не відповідали вимогам п. 10.4 Правил дорожнього руху, був наданий суду за результатами експертного дослідження призначеного судом саме за клопотанням сторони захисту.

Відповідно до ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинено і обвинувачена особа є винною у його вчиненні.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих суду доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення (у даному випадку суть правопорушення наведена у протоколах уповноваженими на складання протоколу особами) має пояснювати усі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення, тобто в даному випадку версії працівників поліції. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення (у даному випадку уповноважених представників поліції) була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за інкримінованим обвинуваченням.

Як наведено вище, у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, притягнення особи до адміністративної відповідальності розцінюється як «кримінальне обвинувачення», оскільки адміністративні правопорушення та стягнення мають ознаки, притаманні «кримінальному обвинуваченню» у значенні ст. 6 Конвенції.

Суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Оцінюючи вищеописані зібрані по справі, досліджені та перевірені у судовому засіданні докази, суд визнає їх такими, що знаходяться у об`єктивному взаємозв`язку з інкримінованим правопорушенням, не спростовані в ході судового розгляду, передбачені як джерела доказування чинним законодавством та зібрані у відповідності процесуальними нормами, відтак вважає доведеним факт вчинення особою відносно якої складено протокол інкримінованого адміністративного правопорушення.

Суд підкреслює, що за своєю правовою природою звільнення від відповідальності у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення не є реабілітуючою обставиною.

У свою чергу, пункт 7 частини першої статті 247 КУпАП, на думку суду, слід застосовувати у взаємозв`язку із іншими нормами. Зокрема, пункт 7 частини першої статті 247 КУпАП містить посилання саме на статтю 38 КУпАП, яка підлягає застосуванню лише у випадку, якщо наявна вина особи і існують підстави для накладення адміністративного стягнення.

Водночас, стаття 280 КУпАП встановлює обов`язок при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати низку обставин, в тому числі, чи винна особа в його вчиненні. Крім того, стаття 284 КУпАП не містить обмежень при винесені постанови про закриття справи встановити вину особи.

У даній справі, з метою уникнення порушення принципу презумпції невинуватості, при вирішенні питання про закриття справи на підставі пункту 7 частини першої статті 247 КУпАП і встановленні вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення, ОСОБА_2 та її захиснику була забезпечена належна правова процедура задля висловлення власної позиції, а мотиви з яких виходить суддя при винесення даної постанові наведені у відповідному судовому рішенні.

Аналізуючи докази по даній справі з точки зору їх допустимості, об`єктивності та достатності, за відсутності будь-яких істотних суперечностей, приходжу до висновку, що вина ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, доведена поза розумним сумнівом.

Відповідно ч.ч. 1, 2 ст.38 КУпАП, адміністративне стягнення може бути накладено не пізніш як через два місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні - не пізніш як через два місяці з дня його виявлення, за винятком випадків, коли справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу підвідомчі суду (судді). Якщо справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу чи інших законів підвідомчі суду (судді), стягнення може бути накладено не пізніш як через три місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні - не пізніш як через три місяці з дня його виявлення, крім справ про адміністративні правопорушення, зазначені у частинах третій - шостій цієї статті.

Згідно матеріалів справи, правопорушення інкриміноване ОСОБА_2 вчинено 28.12.2023 року.

Таким чином, на час завершення розгляду справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 пройшов строк накладення адміністративного стягнення.

Згідно п.7 ст.247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у випадку закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу.

Приймаючи до уваги те, що на момент розгляду адміністративної справи пройшов строк притягнення особи до адміністративної відповідальності, встановлений ст.38 КУпАП, приходжу до висновку, що, відповідно до п.7 ст.247 КУпАП, провадження у справі підлягає закриттю.

Керуючись ст. 38, п. 7 ст. 247, ст. 283, ст. 284 КУпАП,

постановив:

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст.124 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрити.

Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя В.В. Стрельбицький