Справа №949/918/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2024 року м.Дубровиця

Суддя Дубровицького районного суду Рівненської області Оборонова І.В., розглянувши матеріали справи, що надійшли від відділення поліції №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , непрацюючого, інваліда 2-ї групи загального захворювання, проживаючого по АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий 23 червня 1997 року Дубровицьким РВ УМВС України в Рівненській області, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ,

за ч.1 ст. 122-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

В С Т А Н О В И В:

Згідно протоколу серії ААД №850488 від 07 травня 2024 року, ОСОБА_1 07 травня 2024 року о 00-48 год. по вулиці Березова, в м.Дубровиця Сарненського району Рівненської області, керуючи автомобілем марки "Opel Vivaro" з державним номерним знаком НОМЕР_3 , на вимогу працівників поліції про зупинку транспортного засобу, завчасно подану за допомогою проблискових маячків синього та червоного кольорів та гучномовця, не зупинявся та був затриманий шляхом переслідування на патрульному автомобілі "Toyota Prius" д.н.з. НОМЕР_4 , по вулиці Березова, в м.Дубровиця Сарненського району Рівненської області, чим порушив п.2.4 ПДР України.

При складанні протоколу про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 від дачі пояснень та підпису у протоколі відмовився.

В судовому засіданні ОСОБА_1 свою вину у вчиненому правопорушенні не визнав та пояснив, що 06 травня 2024 року до нього в гості приїхали його тесть ОСОБА_2 та рідний брат ОСОБА_3 , з якими він вживав алкогольні напої. Разом із ними в будинку також були його дружина ОСОБА_4 та син ОСОБА_1 . Після опівночі його син ОСОБА_1 , який алкогольні напої в той вечір не вживав, повіз тестя додому. Пізніше, зі слів сина, ОСОБА_1 стало відомо, що коли він завіз діда та повертався додому, то помітив в центрі міста автомобіль працівників поліції, які наче їхали за ним. Проте, зупинятися він побоявся, оскільки забув вдома барсетку з документами, тому вирішив їхати додому. Коли син під`їжджав, то ОСОБА_1 вже чекав його у дворі, а ворота були відкриті. Зупинивши у дворі автомобіль, син відразу побіг у будинок, а ОСОБА_1 попросив дістати ключ із замка запалювання та закрити двері. В цей час він помітив працівників поліції, які підбігли до нього та звинуватили, що він керував автомобілем та не зупинився на їх вимогу про зупинку. Незважаючи на усі пояснення ОСОБА_1 , йому було повідомлено, що відносно нього буде складено протокол за ч.1 ст.122-2 КУпАП. Додатково ОСОБА_1 вказав, що протокол у його присутності не складався. Із вказаним протоколом ОСОБА_1 не згоден, адже транспортним засобом того дня та напередодні вночі він не керував. Чому інспектор поліції вирішив, що саме він керував автомобілем, він не розуміє, тим більше його керування автомобілем не зафіксовано. Просив дану справу про адміністративне правопорушення відносно нього закрити, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122-2 КУпАП. Також додав, що з інспектором, який складав протокол у нього вже тривалий час конфлікт, а тому вважає, що це могло стати причиною такого звинувачення.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_4 пояснила, що ОСОБА_1 це її чоловік. Напередодні складання вказаного протоколу, її батько та рідний брат її чоловіка прийшли до них в гості. На початку першої години ночі її син ОСОБА_1 повіз батька додому, а чоловік залишився на вулиці його чекати. Коли син повернувся, то відразу забіг в будинок і розповів їй, що за ним їхали поліцейські, але в нього не було при собу документів, тому він злякався, а батько залишився на вулиці закривати ворота та розмовляє з ними. Пізніше чоловік їй розповів, що працівники поліції звинуватили його в керуванні автомобілем, після чого повідомили про складання протоколу. Додатково повідомила, що її чоловік напередодні складання протоколу 06 травня 2024 року, а також вночі 07 травня 2024 року транспортними засобами не керував.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_2 пояснив, що ОСОБА_1 це його зять. 06 травня 2024 року він приїхав в гості до дочки ОСОБА_4 . Згодом до них також приїхав рідний брат її зятя і вони усі разом святкували Великдень. Коли ОСОБА_2 вирішив їхати велосипедом додому, то його онук ОСОБА_1 сказав, що сам завезе автомобілем його додому, оскільки вже пізно. Коли він його привіз, то онук поїхав додому. Про те, що тієї ночі було складено на його зятя протоколи, дізнався вже пізніше. Також додав, що його зять ОСОБА_1 в той вечір транспортним засобом не керував.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_3 пояснив, що ОСОБА_1 це його рідний брат. 06 травня 2024 року близько 20-ї год. він прийшов до брата в гості, де на той час був його тесть ОСОБА_2 . Коли почалась комендантська година, тесть вирішив повертатися додому, а оскільки вже було пізно, то його додому повіз автомобілем син його брата ОСОБА_1 . Також додав, що він весь час був із братом і транспортним засобом останній не керував. Про складання протоколу на брата, він вже дізнався наступного дня від брата.

В судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку був допитаний свідок ОСОБА_1 , який пояснив, що ОСОБА_1 це його батько. 06 травня 2024 року до них в гості прийшов його дід та рідний дядько. Коли розпочалась комендантська година, то дід сказав, що буде повертатися велосипедом додому, а тому він вирішив завезти діда автомобілем. Близько 00-30 год., коли повертався до себе додому, то неподалік свого будинку, помітив, що за ним їде службовий автомобіль працівників поліції. Тоді ж ОСОБА_1 помітив, що забув вдома барсетку, документи на автомобіль та посвідчення водія. Злякавшись працівників поліції, він вирішив не зупинятися та заїхати відразу у свій двір, оскільки у нього з батьком була домовленість, що він відкриє ворота і буде його чекати на вулиці. Коли ОСОБА_1 заїхав у двір, то відразу побіг в будинок за документами та вирішив не виходити, оскільки вважав, що поліцейські могли переслідувати його разом з представниками РТЦК, а батька попросив забрати з автомобіля ключ від замка запалювання та зачинити його. Також додав, що батько того вечора автомобілем не керував, а керував автомобілем він та дійсно не зупинився на законну вимогу поліцейського про зупинку, оскільки злякався. При цьому, інших автомобілів у їх власності чи користуванні немає.

В судовому засіданні адвокат Сидорчука Миколи Максимовича просила закрити провадження у справі, відносно ОСОБА_1 на підставі п.1 ст.247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122-2 КУпАП, оскільки жодного належного, об`єктивного та обґрунтованого доказу, який би вказував на факт керування ОСОБА_1 07 травня 2024 року о 00-48 год. транспортним засобом немає, а отже і склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122-2 КУпАП - відсутній.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 , його представника, свідків, всебічно, повно та об`єктивно дослідивши обставини вчиненого адміністративного правопорушення і обґрунтовано перевіривши матеріали адміністративної справи, суд приходить до висновку, що в даному випадку відсутня подія та склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122-2 КУпАП з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно ст.245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Особливості розгляду справ про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, безпеки на автомобільному транспорті та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), встановлюються статтями 279-1-279-8 цього Кодексу.

Так, згідно зі ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

При оцінці доказів при провадженні у справах про адміністративні правопорушення, уповноважені особи повинні з`ясувати, чи припустиме використання отриманих відомостей як доказів у цій справі, чи стосуються отримані фактичні дані до конкретної справи, чи вірогідний цей доказ і як він взаємопов`язаний з іншими доказами у справі, чи є достатньою вся сукупність отриманих фактичних даних для того, щоб прийняти законне, об`єктивне й обґрунтоване рішення з адміністративної справи.

Протокол про адміністративне правопорушення сам по собі без підтвердження іншими належними та допустимими доказами не є безумовним та беззаперечним доказом на доведення вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення, являє собою лише початковий правовий висновок щодо дій певної особи. Обставини, які зазначені посадовими особами у протоколі про адміністративне правопорушення повинні узгоджуватись з іншими доказами у справі, тоді вони можуть бути визнані судом достовірними та достатніми для висновку про винуватість особи в тому чи іншому правопорушенні.

Протокол про адміністративне правопорушення є документом, що офіційно засвідчує подію адміністративного правопорушення і відповідно до ст. 251 КУпАП, є одними із джерел доказів, на основі яких ґрунтується повне, всебічне і об`єктивне з`ясування обставин справи та правильне її вирішення.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст. 255 КУпАП.

Оцінка доказів, у відповідності до ст. 252 КУпАП, здійснюється за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності.

Вказані вимоги закону також узгоджуються з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яку національні суди повинні враховувати при здійсненні правосуддя.

Згідно положень КУпАП розгляд справи про адміністративне правопорушення проводиться лише в межах обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення, при цьому суд не наділений повноваженнями самостійно змінювати фактичні обставини, викладені у протоколі про адміністративне правопорушення, що інкримінуються особі.

Диспозицією ч.1 ст.122-2 КУпАП встановлено адміністративну відповідальність за невиконання вимог уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, про зупинку транспортного засобу.

Об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122-2 КУпАП, полягає в порушенні правил дорожнього руху, а саме не виконання водіями вимог поліцейського про зупинку транспортного засобу.

Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю вини у формі умислу.

Суб`єктом правопорушення є водій транспортного засобу.

Об`єктом правопорушення є суспільні відносини, що забезпечують порядок управління у сфері дорожнього руху.

Відповідно до п. 2.4 Правил дорожнього руху України на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил.

Відсутність будь-якої складової об`єктивної сторони складу адміністративного правопорушення виключає можливість притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» № 14 від 23.12.2005, керування транспортним засобом слід розуміти, як виконання функцій водія під час руху такого засобу або інструктора-водія під час навчання учнів-водіїв, незалежно від того, керує особа транспортним засобом, який рухається своїм ходом чи за допомогою буксирування.

Чинне законодавство, зокрема, Правила дорожнього руху, не містять визначення терміну «керування транспортним засобом». Таке визначення наведено в пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», за яким керування транспортним засобом - це виконання функцій водія під час руху такого засобу або інструктора-водія під час навчання учнів-водіїв, незалежно від того, керує особа транспортним засобом, який рухається своїм ходом чи за допомогою буксирування.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 20.02.2019 року по справі №404/4467/16-а (провадження №К/9901/21130/18) зазначив, що «само по собі керування транспортним засобом розуміється, як технічна дія водія з метою приведення транспортного засобу в рух, зворушення з місця і, як наслідок, переміщення транспортного засобу в просторі. Експлуатація транспортного засобу передбачає використання цього транспортного засобу за призначенням, тобто з метою керування».

Як докази вини ОСОБА_1 у інкримінованому йому правопорушенні, до матеріалів справи долучено рапорт поліцейського СРПП відділення поліції №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області старшого сержанта поліції І. Олексійовця (а.с.4). Проте, вказаний рапорт суд не може врахувати при прийняті рішення, оскільки він не може бути однозначним доказом вчинення адміністративного правопорушення. Аналогічна позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20.05.2020 по справі №524/5741/16-а.

Крім того, з протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що у ньому міститься запис, про те, що до протоколу долучено відеодиск. Проте, всупереч зазначеному у протоколі про це запису, до матеріалів справи не долучено відеодиску, що підтверджується описом матеріалів, складеного інспектором САП старшим лейтенантом поліції Л. Величко.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Слід наголосити, що суд не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення. Адже діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначене свідчить, що до матеріалів справи не надано жодних належних та допустимих доказів того, що в зазначені день, час та місце ОСОБА_1 керував транспортним засобом "Opel Vivaro" з державним номерним знаком НОМЕР_3 . Тим більше не виконав вимогу працівників поліції про зупинку транспортного засобу.

У п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 № 14 "Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті" звертається увага судів на неприпустимість спрощеного підходу до судового розгляду справ про адміністративні правопорушення на транспорті та ігнорування прав осіб, яких притягають до відповідальності, потерпілих, їх законних представників і захисників.

Адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтуються на конституційному принципі: презумпції невинуватості (ст. 62 Конституції України). Тягар доведення складу адміністративного правопорушення покладається на адміністративний орган, разом з тим, особа, яка притягається до відповідальності, звільняється від обов`язку доводити свою непричетність до скоєння правопорушення.

Згідно ч. 1 ст. 6 Конвенції з прав людини, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Наявність обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

У силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

Відповідно до рішень ЄСПЛ у справах «Малофеєва проти Росії», «Карєлін проти Росії» у випадку, коли викладена у протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає усіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа належним чином не може підготуватись до захисту) та принципу рівності сторін (оскільки фактично суд перебирає на себе не властиву йому функцію обвинувачення), у такому разі справа має бути закрита у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Відтак, суд за встановлених у судовому засіданні обставин, прийшов до висновку, що матеріали справи про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122-2 КУпАП не підтверджують у його діях складу адміністративного правопорушення.

Статтею 252 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) приймає рішення на підставі досліджених доказів, оцінюючи їх за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.

Відповідно до ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Положення ч.ч. 1, 2 ст. 7 КУпАП передбачають, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Суд не є каральним органом. Суд потрібен для відновлення справедливості та встановлення вини особи, яка вчинила правопорушення. У разі встановлення такої вини притягнення особи до відповідальності, з метою виховання в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Відповідно до ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії.

Відповідно до положень ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; а також згідно вимог ст. ст. 6,7 Закону України "Про Національну поліцію", з яких вбачається, що органи Національної поліції в своїй діяльності керуються принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до п. 39 постанови Верховного Суду від 08.07.2020 у справі № 463/1352/16-а у силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

Практика Європейського суду з прав людини вказує на необхідність оцінювати докази керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом» ( рішення ЄСПЛ «Авшар проти Туреччини» ). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Відтак, суд за встановлених у судовому засіданні обставин, прийшов до висновку, що матеріали справи про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122-2 КУпАП не підтверджують у його діях складу адміністративного правопорушення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

А тому, враховуючи, що Конституцією України передбачено, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість, особа не може бути визнана винуватою доки її вину не буде доведено в установленому законом порядку, при тому, що усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь та керуючись ст. 245 КУпАП, згідно якої завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, суд приходить до висновку, що складений відносно ОСОБА_1 протокол про адміністративне правопорушення серії ААД №850488 від 07 травня 2024 року, не може бути підставою для притягнення його до адміністративної відповідальності, а тому провадження в даній справі слід закрити за відсутністю події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122-2 КУпАП.

Керуючись п.1 ст.247, ст.ст.284, 287, 294 КУпАП,

П О С Т А Н О В И В:

Закрити провадження в справі відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.122-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення за відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.

Постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено особою, щодо якої її винесено, її захисником до Рівненського апеляційного суду через Дубровицький районний суд протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Суддя: підпис

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду

Суддя Дубровицького

районного суду

Рівненської області Оборонова І.В.