Справа № 464/3603/24 Головуючий у 1 інстанції: Беспалок О.А.
Провадження № 33/811/1073/24 Доповідач в 2-й інстанції: Урдюк Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2024 року Львівський апеляційний суд в складі судді судової палати з розгляду кримінальних справ Урдюк Т.М., з участю особи, як притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , захисника Шкарупської-Баранової Н.Б., представника потерпілої-адвоката Гнідець О.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу представника потерпілої адвоката Гнідець О.М. у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на постанову судді Сихівського районного суду м. Львова від 26 червня 2024 року про притягнення останнього до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП,

в с т а н о в и в :

вищенаведеною постановою справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.173-2 КУпАП закрито у зв`язку із відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Згідно з протоколом ОСОБА_1 05 травня 2024 року о 21 год. 45 хв. по АДРЕСА_1 , вчинив відносно колишньої дружини ОСОБА_2 домашнє насильство психологічного та фізичного характеру, а саме, штовхав (доторкався) та кричав, морально давив, внаслідок чого могла бути завдана шкода фізичному та психічному здоров`ю потерпілої ОСОБА_2 та дитини ОСОБА_3 , яка була свідком.

Не погоджуючись із рішенням судді першої інстанції, адвокат Гнідець О.М. в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову судді Сихівського районного суду м. Львова від 26 червня 2024 року визнати ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністарвтиного правопорушення.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог покликається на те, що постанова є незаконною та необґрунтованою.

Зазначає, що суддя постановляючи оскаржену постанову не врахувала пояснення потерпілої, неповнолітньої дитини, наявний у матеріалах справи відеозапис, яким підтверджується, що сам ОСОБА_1 визнав, що штовхав потерпілу ОСОБА_2 .

Також не підтвердженні заподіяння шкоди психологічному здоров`ю потерпілої було надано висновок психолога, що також підтверджує вину ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 , захисник Шкарупська-Баранова Н.Б., апеляційну скаргу заперечили, рішення судді першої інстанції вважають законним. ОСОБА_1 пояснив, що жодного тиску, психологічного чи фізичного насильства відносно дружини не вчиняв. На даний час вони вже розлучені, конфлікти тривають давно, як з приводу розлучення, так і квартири на яку претендує ОСОБА_2 .

ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилась, хоча про дату час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Адвокат Гнідець О.М. не заперечувала щодо розгляду апеляційної скарги без участі ОСОБА_2 .

Адвокат Гнідець О.М. апеляційну скаргу підтримала, просила задоволити.

Заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що така не підлягає до задоволення.

Згідно з ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне й об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Доказами у справах про адміністративні правопорушення, згідно з приписами ст. 251 КУпАП, є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи у його вчиненні та інших обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення. Ці фактичні дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

При цьому, орган (посадова особа), відповідно до ст. 252 КУпАП оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Отже, при розгляді справи про адміністративне правопорушення, у відповідності з вимогами ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинене таке правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Суддею першої інстанції при вирішенні даної справи зазначені вимоги закону дотриманні.

Закриваючи провадження у справі стосовно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 173-2 КупАП, суддя виходив з того, що в ході розгляду справи не встановлено обставин та не підтверджено належними та допустимими доказами, вчинення ОСОБА_1 правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками судді з огляду на наступне.

Склад адміністративного правопорушення - це сукупність законодавчо-визначених ознак, наявність яких дає підстави дійти висновку у кожному конкретному випадку щодо належної правової кваліфікації дій особи, та як наслідок прийняти рішення щодо можливості притягнення такої особи до юридичної відповідальності.

Відсутність (недоведеність) хоча б однієї із ознак складу адміністративного правопорушення унеможливлює прийняття рішення про притягнення особи до відповідальності та застосування відносно неї заходів державного примусу, зокрема накладення стягнення у виді штрафу.

Диспозицією ч. 1 ст. 173-2 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі винесення такого припису.

Організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства врегульовані Законом України «Про запобігання та протидію домашнього насильства» (далі Закон).

У відповідності до п. 3 ч.1 ст. 1 Закону домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Визначення поняття домашнього насильства також надано і у Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу із цими явищами (Стамбульська конвенція) відповідно до положень якої «домашнє насильство» означає всі акти фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, які відбуваються в лоні сім`ї чи в межах місця проживання або між колишніми чи теперішніми подружжями або партнерами, незалежно від того, чи проживає правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні або незалежно від того, чи проживав правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні.

Відповідно до п.14 ч.1 ст.1 Закону психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Пунктом 17 ч.1 ст. 1 Закону визначено, що фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Указані положення закону окреслюють перелік дій, одна чи декілька із яких, можуть становити собою об`єктивну сторону (форму вираження) фізичного та психологічного насильства.

У відповідності до ст. 251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів, про адміністративне правопорушення, визначених ст. 255 КУпАП.

Відтак, тягар доказування на предмет доведеності достатності доказів винуватості ОСОБА_1 у скоєні адміністративного правопорушення покладено на особу, що складала протокол про адміністративне правопорушення.

Як слідує зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАД №319784 від 05.05.2024, ОСОБА_1 , поставлено у провину те, що він 05 травня 2024 року о 21 год. 45 хв. по АДРЕСА_1 , вчинив відносно колишньої дружини ОСОБА_2 домашнє насильство психологічного та фізичного характеру, а саме, штовхав (доторкався) та кричав, морально давив, внаслідок чого могла бути завдана шкода фізичному та психічному здоров`ю потерпілої ОСОБА_2 та дитини ОСОБА_3 , яка була свідком.

Такі дії ОСОБА_1 , кваліфіковано за ч. 1 ст.173-2 КУпАП, як домашнє насильство.

Передумовою для визнання ОСОБА_1 винуватим у скоєнні адміністративного правопорушення та притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 173-2 КУпАП має бути наявність сукупності доказів, які б безумовно та беззаперечно свідчили про вчинення ним об`єктивних дій, що мають ознаки фізичного та психологічного насильства у розумінні положень Закону. У такому разі необхідно встановити наявність причинно-наслідкового зв`язку між відповідними діями ОСОБА_1 та настанням чи можливим настанням шкідливих наслідків саме для потерпілого, тобто у даному фактичному випадку для ОСОБА_4 та дочки ОСОБА_3 .

Ретельно перевіривши матеріали справи, суд першої інстанції не встановив беззаперечних відомостей, які б поза розумним сумнівом указували про вчинення ОСОБА_1 фізичного та психологічного насильства відносно дружини ОСОБА_2 та дочки ОСОБА_3 . Ухвалюючи рішення у справі та відхиляючи доводи ОСОБА_2 , суддя підставно виходив із того, що між сторонами виникли неприязні відносини та постійно виникають конфлікти, сварки.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що за встановлених обставин, та відсутності доказів, які б об`єктивно свідчили про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, відсутні правові підстави для його притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Відомості, які зазначені у протоколі та містяться у матеріалах справи, та поведінка ОСОБА_1 , яка відображалася у формі дій та висловлювань, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення та заяві ОСОБА_2 не є проявом домашнього насильства у формі фізичного та психологічного насильства по відношенню до дружини, оскільки у такому разі відсутнє, як саме заподіяння шкоди, так і його можливе заподіяння фізичному чи психологічному здоров`ю ОСОБА_2 та дочки ОСОБА_3 .

Всупереч вимогам ст. 251 КУпАП, особою уповноваженою на складання протоколу про адміністративне правопорушення, не надано суду доказів на підтвердження вищевказаної обставини (з приводу заподіяння чи можливого заподіяння шкоди), як і не містить такої інформації виклад сформульованого звинувачення, викладений у протоколі.

Доводи апелянта про те, що дії ОСОБА_1 підпадають під ознаки фізичного та психологічного насильства, апеляційний суд відхиляє, оскільки такі твердження носять характер припущень, не підтверджені належними та допустимим доказами.

Переконливих доводів, які б безумовно спростовували висновки суду, викладені у постанові і слугували б підставами для її скасування, апелянтом не наведено і при розгляді апеляційної скарги не встановлено.

Оскільки за результатами апеляційного розгляду підстав для скасування постанови суду не встановлено, апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а постанову Сихівського районного суду м. Львова від 26 червня 2024 року без змін.

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Постанову судді Сихівського районного суду м. Львова від 26 червня 2024 року, якою провадження у справі відносно ОСОБА_1 закрито за відсутності складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП , залишити без змін, апеляційну скаргу адвоката Гнідець О.М. в інтересах ОСОБА_2 - без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Львівського апеляційного суду Т.М. Урдюк