Справа №461/8588/24
Провадження №3/461/3187/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2024 року суддя Галицького районного суду м. Львова Стрельбицький В.В., за участю особи відносно якої складено протокол ОСОБА_1 , її захисника адвоката Стефановича Ю.М., потерпілого ОСОБА_2 , розглянувши матеріали адміністративної справи про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 ,

за ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

в с т а н о в и в :

згідно протоколу про адміністративне правопорушення, 05.10.2024 близько 13 години 00 хвилин ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , вчинила психологічне домашнє насильство відносно чоловіка - ОСОБА_2 у присутності малолітньої дитини ОСОБА_3 , 2015 р.н., а саме кричала, словесно ображала, чинила моральний тиск.

ОСОБА_1 у судовому засіданні факт вчинення інкримінованого правопорушення заперечила, вказавши, що вона не чинила жодного насильства по відношенню до потерпілого, який являється її колишнім чоловіком. Зазначила, що 05.10.2024 близько 13 години 00 хвилин за адресою: АДРЕСА_1 , у неї виникла сварка з ОСОБА_2 через те, що він безпідставно намагався змусити її піклуватися про його матір, тобто здійснювати нагляд, допомагати у побуті та прийомі ліків. Оскільки вона не погодилась на це прохання та вимоги потерпілого у них виникла словесна суперечка в ході якого вони підвищували голос один на одного, а потім вона викликала поліцію.

Потерпілий ОСОБА_2 у судовому засіданні показав, що 05.10.2024 близько 13 години 00 хвилин за адресою: АДРЕСА_1 , у нього виникла сварка з колишньою дружиною через те, що він звернувся до неї з проханням надати можливість забезпечити належні умови проживання його матері у цій квартирі, власником якої він являється. Під час зазначеної сварки ОСОБА_1 словесно ображала його та його матір. В ході сварки їх спільна малолітня дитина - ОСОБА_3 , 2015 р.н., перебувала у іншому приміщенні з його знайомою ОСОБА_4 та чула цю суперечку.

Відповідно до ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтею 251 КУпАП визначено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису та інше, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

При цьому, з урахуванням вимог ст. 252 КУпАП, докази повинні оцінюватися за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні усіх обставин справи в їх сукупності.

Відповідно до ч. 2 ст. 251 КУпАП, обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Частина 1 ст. 173-2 КУпАП встановлює відповідальність за вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі винесення такого припису.

Як наведено вище, згідно протоколу про адміністративне правопорушення, 05.10.2024 близько 13 години 00 хвилин ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , вчинила психологічне домашнє насильство відносно чоловіка - ОСОБА_2 у присутності малолітньої дитини ОСОБА_3 , 2015 р.н., а саме кричала, словесно ображала, чинила моральний тиск.

Окрім протоколу про адміністративне правопорушення до матеріалів справи долучено:

- заява ОСОБА_2 на ім`я начальника ЛРУП №1 ГУНП у Львівській області щодо вжиття заходів по відношенню до ОСОБА_1 , яка 05.10.2024 близько 13 години 00 хвилин за адресою: АДРЕСА_1 , по місцю спільного проживання, зокрема кричала, словесно ображала, чинила моральний психологічний тиск;

- письмові пояснення ОСОБА_1 , згідно яких вона проживає за адресою: АДРЕСА_1 . 05.10.2024 близько 13 години 00 хвилин ОСОБА_2 вчинив конфлікт через свою хвору матір, яку він привіз з лікарні та вимагав, щоб ОСОБА_1 утримувала її за свій рахунок. Почав сваритись, погрожувати, нецензурно висловлюватись, ображати, кричати, вибив скло у міжкімнатних дверях;

- письмові пояснення ОСОБА_2 , згідно яких він 05.10.2024 близько 13 години 00 хвилин за адресою: АДРЕСА_1 , привіз з лікарні матір по місцю свого проживання. Він попросив свою колишню дружину - ОСОБА_1 допомагати годувати його маму та надавати їй ліки. У відповідь на це ОСОБА_1 почала кричати, принижувати його, погрожувати, поводила себе агресивно, вчинила психологічний та моральний тиск;

- письмові пояснення ОСОБА_4 , згідно яких 05.10.2024 близько 13 години 00 хвилин за адресою: АДРЕСА_1 , вона зі своїм хлопцем привезли його маму додому, де приживає його колишня дружина ОСОБА_1 . Коли зайшли до квартири ОСОБА_1 почала кричати, принижувати та погрожувати ОСОБА_2 ;

- копії термінових заборонних приписів серії АА №448081 та серії АА №448083, згідно яких у одному приписі ОСОБА_2 фігурує, як кривдник по відношенню до ОСОБА_1 , а у іншому ОСОБА_1 зазначена, як кривдник по відношенню до ОСОБА_2 ;

- копії форми оцінки ризиків вчинення домашнього насильства щодо ОСОБА_2 та кривдника ОСОБА_1 , а також щодо постраждалого ОСОБА_1 від кривдника ОСОБА_2 .

Відповідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»,

- домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь;

- кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі;

- обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи;

- особа, яка постраждала від домашнього насильства (далі - постраждала особа), - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі;

- психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

В ході розгляду справи у судовому засіданні свідок ОСОБА_4 підтримала вищенаведені письмові пояснення долучені до протоколу, додатково вказавши, що на даний час вона проживає разом з ОСОБА_2 , як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу. Під час неведеного у протоколі конфлікту вона разом з дитиною знаходилась на балконі.

В ході розгляду справи встановлено також наступне.

Як наведено вище, уповноваженими представниками поліції щодо конфлікту, який мав місце 05.10.2024 близько 13 години 00 хвилин за адресою: АДРЕСА_1 , між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 складено два термінові заборонні приписи та дві форми оцінки ризиків вчинення домашнього насильства у яких ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , кожен окремо, фігурують і як кривдник, і як постраждала особа. Більше того, як встановлено в ході розгляду даної справи, окрім протоколу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, який є предметом даного судового розгляду, щодо ОСОБА_2 також складено відповідний протокол за цією ж статтею КУпАП та скеровано його на розгляд до суду.

Отже, проаналізувавши усі досліджені в ході розгляду справи докази, які наведені вище, приходжу до висновку, що 05.10.2024 близько 13 години 00 хвилин за адресою: АДРЕСА_1 , між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у присутності малолітньої дитини ОСОБА_3 , 2015 р.н., відбулася сварка в ході якої кожен з них підвищував голос один на одного, висловлював образи та взаємні претензії. З аналізу доводів учасників процесу, а також доказів у справі встановлено, що сварки між колишнім подружжям трапляються не вперше і значною мірою їх причиною є невирішення питання розподілу та використання нерухомого майна набутого під час шлюбу. Водночас, ознак притаманних психологічному насильству, а саме те, що дії одного з учасників зазначеного конфлікту викликали у іншого побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи в ході розгляду справи не встановлено, адже під час конфлікту дії кожного з його учасників були по суті тотожними. Зокрема, як ОСОБА_1 , так і ОСОБА_2 підвищували голос один на одного, висловлювали образи та взаємні претензії. Натомість, такі дії ОСОБА_1 у цій ситуації не підпадають під визначення психологічне домашнє насильство.

Відповідно до cт.cт.254-256 КУпАП, протокол про адміністративне правопорушення - це офіційний документ, відповідним чином оформлений уповноваженою особою про вчинення діяння (діянь), яке (які) містить ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого КУпАП є джерелом доказів у справах про адміністративні правопорушення. У ньому, крім іншого, зазначаються відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності; місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; прізвища, адреси свідків потерпілих якщо вони є; пояснення, особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи.

Саме в межах зазначених у протоколі про адміністративне правопорушення обставин інкримінованого особі адміністративного правопорушення має провадитися судовий розгляд.

З цього слідує, що протокол про адміністративне правопорушення є не тільки джерелом доказів у справі, але й актом обвинувачення у вчиненні конкретного адміністративного правопорушення.

Сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не може бути визнаний належним доказом у даній справі в розумінні статті 251 КУпАП, оскільки за своєю правовою природою він не є самостійним беззаперечним доказом, а обставини викладені у ньому повинні бути перевірені за допомогою інших доказів, які б підтверджували вину особи, яка притягується до адміністративної відповідальності і не викликали сумніви у суду.

Отже, з цього випливає, що сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не може бути беззаперечним доказом вини особи у тому чи іншому діянні, оскільки не являє собою імперативного факту доведеності вини особи, тобто не узгоджується із стандартом доказування "поза розумним сумнівом", який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.

Суд виходить з того, що формальний підхід до розгляду справи є неприпустимим, а підтверджених належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами фактів вчинення інкримінованого правопорушення ОСОБА_1 в ході розгляду справи не доведено та не встановлено.

У розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, притягнення особи до адміністративної відповідальності розцінюється як «кримінальне обвинувачення», оскільки адміністративні правопорушення мають ознаки, притаманні «кримінальному обвинуваченню» у значенні ст. 6 Конвенції.

Згідно ч. 2 ст. 6 Конвенції, кожен обвинувачений у вчиненні правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Стаття 6 Конвенції також встановлює загальні гарантії щодо справедливого судового розгляду при вирішені спору, пов`язаного з правами та обов`язками цивільного характеру, а також при визначенні обґрунтованості будь-якого висунутого особі кримінального обвинувачення, частина друга та третя статті 6 закріплюють гарантії особам при обвинувачені при вчиненні кримінального правопорушення.

Разом з тим, розглядаючи справи про адміністративні правопорушення, виходячи з прецедентної практики ЄСПЛ, враховую, що хоч і за національним законом особа притягується до адміністративної відповідальності, їй фактично пред`явлено «кримінальне обвинувачення» в його автономному розумінні ЄСПЛ, яке повинно тлумачитися в світлі трьох критеріїв, а саме з урахуванням кваліфікації розгляду з точки зору внутрішньодержавного законодавства, його сутності і характеру, суворості потенційного покарання.

Так, Європейський суд з прав людини поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, на провадження у справах про адміністративні правопорушення. Зокрема, у справі "Лучанінова проти України" (рішення від 09.06.2011 р., заява N 16347/02) провадження у справі про адміністративне правопорушення ЄСПЛ розцінив як кримінальне для цілей застосування Конвенції «з огляду на загальний характер законодавчого положення, яке порушила заявниця, а також профілактичну та каральну мету стягнень, передбачених цим положенням».

Процес у справі про адміністративне правопорушення цілком ув`язаний з вищезазначеними презумпціями процесу кримінального, оскільки Європейський суд уже визнавав кримінально-правовий характер норм українського законодавства, якими передбачена відповідальність за адміністративні правопорушення.

Адміністративні стягнення визначені КУпАП мають каральний і стримуючий характер. Водночас, розмір штрафу у даній категорії справ (справи про адміністративні правопорушення) інколи цілком співставний з покараннями визначеними санкціями окремих статей Кримінального кодексу України.

Таким чином, адміністративне правопорушення інкриміноване ОСОБА_1 може бути віднесене до «кримінального обвинувачення», у розумінні статті 6 Конвенції, із поширенням відповідних гарантій щодо справедливого судового розгляду.

Принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудній (в даному випадку особа відносно якої складено протокол) вчинив правопорушення, яке йому ставиться у провину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні (у даному випадку на особах які складали протокол), і будь який сумнів має тлумачитись на користь особи стосовно якої вирішується питання про притягнення до відповідальності.

Відповідно до положень статті 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинене і вчинене саме особою стосовно якої складено протокол про правопорушення.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення (у даному випадку інспектора поліції) має пояснювати усі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії відображеній у протоколі, як суть правопорушення.

Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення (у даному випадку представники поліції), був спростований фактами, встановленими на підставі належних та допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною у інкримінованих діях.

Один з основних принципів забезпечення вирішення спорів у публічно-правовій сфері, зокрема, між суб`єктом приватного права і суб`єктом владних повноважень, передбачає, що останній зобов`язаний забезпечити доведення в суді правомірності свого рішення, дії або бездіяльності, оскільки, в протилежному випадку, презюмується, що вони є протиправними.

Вирішуючи питання щодо належності, допустимості та достатності доказів на підтвердження вини особи у вчиненні інкримінованого адміністративного правопорушення, необхідно врахувати те, що суд не може самостійно та з власної ініціативи відшукувати докази на користь обвинувачення (в даному випадку для доведення вини), оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).

Виходячи з положень ст. 8, ст. 62 Конституції України, дотримання принципу верховенства права є однією із засад існування демократичного суспільства. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь

Частиною 1 ст. 7 КУпАП також визначено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Враховуючи вищенаведене, оцінивши наявні у матеріалах справи про адміністративне правопорушення докази у їх сукупності з урахуванням того, що усі виявлені під час провадження у справі сумніви повинні застосовуватись на користь особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, а суд не наділений повноваженням збирати з власної ініціативи докази винуватості чи невинуватості особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, приходжу до висновку про недоведеність наявності у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, а тому провадження у справі підлягає закриттю, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КпАП України, тобто у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Разом з тим, зважаючи на те, що наведені вище факти, а саме конфлікт між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мав місце у присутності їх спільної малолітньої дитини ОСОБА_3 , 2015 р.н., суд вважає за необхідне та доцільне звернути увагу батьків на неприпустимість такої поведінки у майбутньому задля збереження психологічного здоров`я дитини та належного її виховання та піклування про неї.

Керуючись ст.ст. 247, 283, 284 КУпАП,

п о с т а н о в и в :

Провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрити, на підставі пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя В.В. Стрельбицький