ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 595/944/24Головуючий у 1-й інстанції Тхорик І.І.
Провадження № 33/817/525/24 Доповідач - Сарновський В.Я.
Категорія - ч.1 ст.130 КУпАП
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2024 р. суддя Тернопільського апеляційного суду Сарновський В.Я. розглянувши матеріали справи про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_1 адвоката Пасічника А.З. на постанову Бучацького районного суду Тернопільської області від 13 червня 2024 року,-

В С Т А Н О В И В:

Вказаною постановою визнано винним ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1000 (однієї тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) грн, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік. Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір у сумі 605 (шістсот п`ять) грн 60 коп.

Згідно постанови, 19 травня 2024 року о 09 год. 28 хв. в м. Бучач по вул. Галицька, 165, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан алкогольного сп`яніння проводився на місці зупинки за допомогою газоаналізатора «Drager 6810», а також у медичному закладі, проба позитивна, від керування т/з відсторонений. Правопорушення вчинив повторно протягом року, чим порушив вимоги п.2.9 «а» Правил дорожнього руху України. Такі дії ОСОБА_1 працівниками поліції при складанні протоколу кваліфіковані за ч.2 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_1 адвокат Пасічник А.З. просить скасувати постанову Бучацького районного суду Тернопільської області від 13 червня 2024 року, а провадження у справі закрити. Свої вимоги мотивує тим, що:

ОСОБА_1 правил дорожнього руху не порушував і був зупинений незаконно, підстави зупинки йому озвучено не було, а тому є безпідставним залучення останнього працівниками поліції до процедури огляду на стан алкогольного сп`яніння;

ОСОБА_1 не проявляв жодних ознак алкогольного сп`яніння;

працівники поліції не повідомили ОСОБА_1 про виявлені ними ознаки алкогольного сп`яніння;

суд першої інстанції взяв на себе функцію обвинувачення, так як керувався в основному припущеннями щодо імовірності тієї чи іншої події;

сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не може бути належним доказом, оскільки він не є самостійним беззаперечним доказом.

В судове засідання ОСОБА_1 та його захисник Пасічник А.З. не з`явились. Від захисника надійшло клопотання про розгляд справи у їх відсутності, апеляційну скаргу підтримує з наведених у ній підстав.

Проаналізувавши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд прийшов до наступних висновків.

Відповідно до вимог статей 252, 280 КУпАП при розгляді справи про адміністративне правопорушення, суд має повно, всебічно та об`єктивно дослідити всі обставини справи в їх сукупності та з`ясувати, чи було скоєно адміністративне правопорушення, чи винна особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Перевіркою матеріалів справи в ході апеляційного розгляду встановлено, що суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону, встановивши обставини, які мають значення для правильного розгляду справи і вирішення питання винуватості ОСОБА_1 в порушенні правил дорожнього руху.

Так, судом першої інстанції було встановлено, що при складанні протоколу про адміністративне правопорушення посадовою особою помилково кваліфіковано дії ОСОБА_1 за ч.2 ст.130 КУпАП, так як на день складення протоколу про адміністративне правопорушення, а саме 19 травня 2024 року за ч.2 ст.130 КУпАП постанова від 15 квітня 2024 року за ч.1 ст.130 КУпАП не набрала законної сили, оскільки була оскаржена.

Разом з тим, оскільки в КУпАП відсутня норма, яка би передбачала перекваліфікацію дій особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, тому у даному випадку суд першої інстанції обґрунтовано застосував аналогію права, як засіб заповнення прогалини у законодавстві, який полягає у застосуванні врегульованих конкретною нормою правовідносин, норми права, що регламентує подібні відносини у кримінальному процесуальному законодавстві.

Конституційний Суд України у пункті 3.4 Рішення від 11 жовтня 2011 року №10-рп/2011 зазначає, що з аналізу положень міжнародних актів, наведених у Рішенні, не вбачається різниці між кримінальними та адміністративними протиправними діяннями, оскільки вони охоплюються загальним поняттям «правопорушення».

У пункті 3.6 цього рішення Конституційний Суд України вказує, що відмінність адміністративного правопорушення від злочину полягає, насамперед, у тому, що воно є менш суспільно небезпечним. У цьому ж Рішенні Конституційний Суд України поширює певні гарантії кримінального процесу і на процес притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Таким чином, суд приходить до висновку, що суддя першої інстанції правильно перекваліфікував дії ОСОБА_1 з ч.2 ст.130 КУпАП на ч.1 ст.130 КУпАП, оскільки така перекваліфікація дій покращує становище ОСОБА_1 порівняно з обставинами правопорушення, зафіксованими в протоколі про адміністративне правопорушення. Таким чином, з метою ухвалення справедливого судового рішення в даному випадку суд обґрунтовано вийшов за межі висунутого зазначеного в протоколі обвинувачення лише в частині зміни правової кваліфікації правопорушення, оскільки це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється провадження.

Аналіз вказаних у оскарженій постанові суду доказів свідчить про правильність висновку суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП.

Як вбачається зі змісту оскарженої постанови, судом першої інстанції належним чином перевірені всі обставини справи, які досліджені всебічно, повно та об`єктивно, висновки суду про винуватість ОСОБА_1 у вчинені правопорушень ґрунтуються на матеріалах справи.

Так, вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП підтверджується даними, які містяться в: протоколі про адміністративне правопорушення серії ОБ №051878 від 19 травня 2024 року; дослідженому DVD-R диску з відеозаписами, які долучено до матеріалів справи; результаті тестування на алкоголь, проведеного 19 травня 2024 року о 19.40 год., показник приладу «Drager» після проведення тесту у видихуваному повітрі ОСОБА_1 має цифрове значення 0,40 ‰ (проміле) алкоголю; акті огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів; висновку №26 щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, складеного КНП «Бучацька міська лікарня» Бучацької міської ради 19 травня 2024 року.

Наведені в оскарженій постанові докази, на підставі яких суд першої інстанції прийшов до висновку про доведеність винуватості ОСОБА_1 є послідовними та узгоджуються між собою.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП доведений належним чином дослідженими в судовому засіданні доказами.

Об`єктивних підстав ставити під сумнів достовірність і належність доказів та обставин, викладених в протоколі про адміністративне правопорушення, по справі не вбачається.

Статтею 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, а також іншими документами.

Відповідно до ст. 252 КУпАП України орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Виходячи з вищенаведеного, доводи апеляційної скарги про те, що сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не може бути належним доказом, оскільки він не є самостійним беззаперечним доказом, суд апеляційної інстанції оцінює критично. Окрім того, вирішуючи справу суд першої інстанції взяв до уваги не тільки протокол про адміністративне правопорушення, а й інші докази, наявні у матеріалах справи.

Твердження апелянта про те, що ОСОБА_1 правил дорожнього руху не порушував і був зупинений незаконно, підстави зупинки йому озвучено не було, а тому є безпідставним залучення останнього працівниками поліції до процедури огляду на стан алкогольного сп`яніння спростовуються матеріалами справи.

Так, відповідно до ст.35 Закону України Про Національну поліцію однією з підстав для зупинки транспортного засобу є порушення водієм правил дорожнього руху.

З матеріалів справи вбачається, що підставою для перевірки автомобіля під керуванням ОСОБА_1 було те, що останній керував транспортним засобом будучи позбавленим права керування, що і було озвучено працівниками поліції ОСОБА_1 (файл 0000000__0002_IMP.MP4 з 09:28:55 год).

Окрім того, правомірність дій працівників щодо законності зупинки транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 є наявна у матеріалах справи постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА №2183261 від 19 травня 2024 року, згідно якої ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.4 ст. 126 КУпАП із накладенням адміністративного стягнення.

Відомостей про скасування вказаної постанови в апеляційній скарзі не вказано і в ході апеляційного розгляду не надано, отже на даний час вона не скасована і набрала законної сили.

Суд апеляційної інстанції вважає неналежними доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 не проявляв жодних ознак алкогольного сп`яніння, а також те, що працівники поліції не повідомили ОСОБА_1 про виявлені ними ознаки алкогольного сп`яніння, оскільки в даному випадку наявність стану алкогольного сп`яніння, підтверджена результатом проведеного в закладі охорони здоров`я огляду на стан сп`яніння. Згідно висновку №26 щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, складеного КНП «Бучацька міська лікарня» Бучацької міської ради 19 травня 2024 року ОСОБА_1 перебував в стані алкогольного сп`яніння, що виключає будь-які сумніви щодо наявності в ОСОБА_1 ознак алкогольного сп`яніння.

Крім того, відповідно до п. 2 розділу 1 Інструкції «Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких саме у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану. З наявних у справі відеозаписів видно, що працівник поліції оголосив ОСОБА_1 (файл 0000000__0006.MP4 з 10:35:05 год) виявлені ознаки сп`яніння, а саме, запах алкоголю з порожнини рота, що стало причиною пропозиції працівниками поліції пройти огляд для визначення стану алкогольного сп`яніння.

З матеріалів справи і змісту оскарженого рішення видно, що в даному випадку суд першої інстанції розглянув справу і виніс обґрунтоване і вмотивоване рішення виключно на підставі тих доказів, які були направлені до суду управлінням поліції, а тому наведені в апеляційній скарзі доводи, що суд першої інстанції взяв на себе обов`язок обвинувачення є надуманими.

Таким чином, в ході апеляційного розгляду не встановлено обставин, які би ставили під сумнів правильність висновків суду щодо наявності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП.

За наведених обставин, постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і скасуванню за доводами, викладеними в апеляційній скарзі не підлягає.

Керуючись ст.294 КУпАП, суддя,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_1 адвоката Пасічника А.З. залишити без задоволення, а постанову Бучацького районного суду Тернопільської області від 13 червня 2024 року відносно ОСОБА_1 без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя