Справа № 138/1789/24
Провадження № 33/801/630/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ясінський Ю. А.
Доповідач: Стадник І. М.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

19 липня 2024 року м. Вінниця

Суддя Вінницького апеляційного суду Стадник І.М., розглянувши апеляційну скаргу захисника - адвоката Островської Лілії Людвігівни, подану в інтересах ОСОБА_1 на постанову Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 14 червня 2024 року про притягнення до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 204-1 КпАП України,

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тимчасово проживаючого в АДРЕСА_1 ,

встановив:

Постановою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 14 червня 2024 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого 1 статті 204-1 КпАП України та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 400 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 6800 грн на користь держави. Стягнуто з нього судовий збір в дохід держави у сумі 605,60 грн.

Не погодившись із постановою суду першої інстанції, ОСОБА_1 , через захисника, адвоката Островську Л.Л., подав апеляційну скаргу, у якій просив постанову суду скасувати, а провадження у справі закрити.

Згідно з доводами апеляційної скарги адвокат вважає, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад правопорушення, оскільки останній здійснював перетин державного кордону України, як громадянин Республіки Польща, що підтверджується його дійсним паспортом, що був пред`явлений в пункті пропуску, і який містив в собі усі необхідні реквізити і дані.

Вказує про те, що судом першої інстанції не взято до уваги всіх обставин, які вплинули б на правильне вирішення справи, не вжито заходів до повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх доказів.

Зазначає, що протокол про адміністративне правопорушення не є належним доказом про винуватість ОСОБА_1 , оскільки він не підписаний ним, а акт про відмову від підпису відсутній, крім того у ньому не зазначено свідків і відомостей про відеофіксацію.

Звертає увагу на те, що справа розглянута судом у відсутність особи, яка притягується до адмінвідповідальності без належного її повідомлення.

ОСОБА_1 , повідомлений в установленому законом порядку про дату, час і місце судового засідання, до суду не з`явився, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Захисник ОСОБА_1 - адвокат Островська Л.Л. вимоги апеляційної скарги підтримала на умовах, викладених у ній, і просила задовольнити.

Апеляційний суд, згідно з вимогами статті 294 КпАП України, переглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, що досліджувалися судом першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін з таких підстав.

Завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом (стаття 245 КпАП України).

Згідно з положеннями частини 7 статті 294 КпАП України апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги, але необмежений доводами апеляційної скарги, якщо підчас розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Статтею 280 КпАП України передбачено, що суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення, крім іншого, зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

За правилами статті 284 КУпАП рішенням, що доводить вину особи, є постанова про накладення адміністративного стягнення або застосування заходів впливу, умовою якої є визначення вини. Отже наявність або відсутність вини встановлюється саме під час здійснення провадження у справі про адміністративне правопорушення.

Зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КпАП України. У постанові, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Відповідно до статей 251, 252 КпАП України доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, свідків, а також іншими документами.

Так, відповідно до протоколу про вчинення адміністративного правопорушення від 09 червня 2024 року № 252517 о 01 год 10 хв 09 червня 2024 року в міжнародному пункті пропуску для залізничного сполучення «Могилів-Подільський» на напрямку «Виїзд з України» виявлений громадянин України ОСОБА_1 , який здійснив спробу незаконного перетину державного кордону України з України в Республіку Молдова без відповідних документів, а саме: на паспортний контроль надав паспорт громадянина Республіки Польща для виїзду за кордон НОМЕР_1 , виданий 01.01.2023-01.01.2033 WOJEWODA, чим порушив вимоги статтю 9 Закону України «Про державний кордон України» та статті 2, 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та пункти 1, 2 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27.01.1995 № 57, тобто вчинив адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена частиною 1 статті 204-1 КпАП України .

Дії ОСОБА_1 кваліфіковані за частиною 1 статті 204-1 КУпАП, як спроба незаконного перетинання державного кордону в пункті пропуску через державний кордон України без відповідних документів, й з таким висновком погодився суд першої інстанції, визнавши його винуватим.

Частиною 1 статті 204-1 КпАП України передбачена відповідальність за перетинання або спроба перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску через державний кордон України або в пунктах пропуску через державний кордон України без відповідних документів або з використанням підробленого документа чи таких, що містять недостовірні відомості про особу, чи без дозволу відповідних органів влади.

Об`єктом даного адміністративного проступку є суспільні відносини у сфері охорони державного кордону.

Об`єктивна сторона правопорушення виражається у перетинанні або спробі перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску через державний кордон України або в пунктах пропуску через державний кордон України без відповідних документів або за документами, що містять недостовірні відомості про особу, чи без дозволу відповідних органів влади (формальний склад).

Суб`єктивна сторона правопорушення визначається ставленням до наслідків і характеризується наявністю вини у формі умислу.

Диспозиція статті має бланкетний характер, у зв`язку з чим для встановлення складу адміністративного правопорушення потрібно звернутися до спеціального нормативно-правового акту, що регулює порядок перетинання державного кордону України, яким є Закон України «Про державний кордон України».

Так, частинами 1, 2 статті 9 Закону України «Про державний кордон України» (далі Закон) передбачено, що перетинання державного кордону України здійснюється на шляхах сполучення через державний кордон з додержанням встановленого порядку. Пішохідне сполучення через державний кордон України здійснюється в пунктах пропуску, що встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до законодавства і міжнародних договорів України, а також поза пунктами пропуску через державний кордон України у випадках, визначених законодавством.

Згідно з ч. 1 статті 12 Закону пропуск осіб, які перетинають державний кордон України, здійснюється органами Державної прикордонної служби України за дійсними документами на право в`їзду на територію України або виїзду з України.

Відповідно до статті 2 Закону України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» документами, що дають право громадянину України на виїзд з України і в`їзд в Україну, є: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; дипломатичний паспорт України; службовий паспорт України; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну (дає право на в`їзд в Україну.

Натомість ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який є громадянином України і на ім`я якого 28 березня 2016 року виданий паспорт громадянина України для виїзду за кордон номер НОМЕР_2 , подав органу прикордонної служби як підставу для перетину кордону паспорт громадянина Польщі для виїзду за кордон номер НОМЕР_1 , виданий 01 червня 2023 року.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що оскільки даний паспорт є чинним і виданим відповідно до законодавства Республіки Польща, він є належним документом для перетину кордону, так як відповідно до пункту 6 статті 1 Закону України від 22 вересня 2011 року № 3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземцем є особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим іншої держави або держав.

Більше того, відповідно до статті 4 Конституції України, пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України від 18 січня 2001 року № 2235-ІІІ «Про громадянство України» одним із принципів законодавства України про громадянство є принцип єдиного громадянства, зокрема, якщо громадянин набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України. Якщо іноземець набув громадянство України, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України.

Тобто суть адміністративного правопорушення, що вчинене ОСОБА_2 , полягає не у поданні підробленого чи недійсного паспорта іноземного громадянина. Відомості про те, що долучений до матеріалів справи паспорт є недійсним чи підробленим, відсутні, а його видача компетентними органами Республіки Польща підтверджується й іншими доказами по справі.

Натомість ОСОБА_1 будучи громадянином України перетинаючи кордон України не надав один із документів, передбачених статтею 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України».

Суд апеляційної інстанції вважає, що висновок районного суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КпАП України за обставин, викладених у протоколі, є обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи та підтверджується зібраними по справі доказами у їх сукупності, наведені у постанові, а саме: протоколом про адміністративне правопорушення серії ПдРУ № 252517 від 09.06.2024; протоколом про вилучення документів від 09.06.2024; письмовим поясненням ОСОБА_1 , в якому зазначено, що останній під час перетину кордону надав працівникам прикордонної служби паспорт громадянина Республіки Польща для виїзду за кордон; рапортами та поясненнями працівників прикордонної служби, згідно яких ОСОБА_1 на паспортний контроль надав паспорт громадянина Республіки Польща для виїзду за кордон. При проведенні ідентифікації особи та співбесіди з ОСОБА_1 встановлено, що останній є громадянином України; копією паспорта громадянина Республіки Польща для виїзду за кордон, виданого на ім`я ОСОБА_3 ; витягом з державного демографічного реєстру України відносно ОСОБА_1 , відповідно до якого останній документований паспортом громадянина України серії НОМЕР_3 ; паспортом громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_2 ; актом відмови особи від проставлення підпису в адміністративній справі за ч. 1 ст. 204-1 КУпАП; диском з фіксацією вручення тощо.

Підстави втрати та припинення громадянства України визначені у статтях 18 та 19 Закону України «Про громадянство України», а датою припинення громадянства України у передбачених цими статтями випадках є дата видання відповідного указу Президента України.

Встановивши правовий зв`язок фізичної особи з державою Україна, тобто належність особи, яка перетинає державний кордон у пункті пропуску за документом громадянина іноземної держави, до громадянства України, службові особи Державної прикордонної служби України зобов`язані керуватися правовою нормою пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про громадянство України». Якщо громадянин набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України. Відповідна правова норма міститься в частині 1 стаття 3 Європейської конвенції про громадянство - кожна держава визначає у своєму законодавстві, хто є її громадянами. Наявність за громадянином України подвійного громадянства не визнається.

Отже можна зробити висновок, що використовувати паспорт громадянина іншої країни для перетину державного кордону України на законних підставах фізичні особи - іноземці мають лише після видання Указу Президента України про втрату такими особами громадянства України.

Оскільки початком здійснення прикордонного контролю є момент подання особою паспортного документу для перевірки, факт надання громадянином України паспортного документу іноземної держави кваліфікується як спроба незаконного перетину державного кордону України, так як даний документ не може вважатися відповідним, тобто дані дії є адміністративним правопорушенням, передбачене частиною 1 статті 204-1 КУпАП.

Отже при апеляційному перегляді апеляційним судом не встановлено порушень судом першої інстанції вимог статей 279, 280 КУпАП.

Накладаючи адміністративне стягнення на ОСОБА_1 , суд першої інстанції дотримався вимог статей 30, 33 КпАП України, і призначив таке в межах санкції ч. 1 ст. 204-1 КпАП України, з урахуванням даних про особу, й інших обставин справи.

Оскільки паспорт громадянина Республіки Польща для виїзду за кордон було використано ОСОБА_2 для вчинення адміністративного правопорушення, він тимчасово вилучений уповноваженою особою підрозділу охорони державного кордону і підлягає поверненню відповідно до пункту 15 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57.

Крім того, відповідно до пункту 18 цих Правил після закінчення перевірки, в результаті якої встановлено дійсність та належність громадянину паспортного документа (підтверджуючих документів) або посвідчення особи на повернення в Україну, а також відсутність підстав для тимчасового затримання або вилучення паспортного документа, уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону повертає громадянинові паспортний документ (підтверджуючий документ) або посвідчення особи на повернення в Україну.

Отже неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, які б були підставою для скасування постанови, апеляційним переглядом не встановлено.

Відтак постанова Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 14 червня 2024 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись статтями 251, 268, 289, 294 КпАП України, Суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника - адвоката Островської Лілії Людвігівни, подану в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 14 червня 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І.М. Стадник