Справа №461/3507/24
Провадження №3/461/1515/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2024 року суддя Галицького районного суду м. Львова Стрельбицький В.В., розглянувши матеріали адміністративної справи, які надійшли з Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, фізичної особи підприємця, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

за ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

в с т а н о в и в :

згідно протоколу про адміністративне правопорушення, 14 квітня 2024 року о 23 годині 57 хвилин у м. Львові на пр. Свободи, 49, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом Audi A6 д.н.з. НОМЕР_1 в стані наркотичного сп`яніння. Огляд на визначення стану сп`яніння проводився у встановленому законодавством порядку, що підтверджується висновком лікаря № 001214 від 15.04.2024.

ОСОБА_1 та його захисник у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Водночас, в процесі розгляду справи у суді захисник ОСОБА_1 адвокат Сеньків А.Р. вказав наступне.

14 квітня 2024 року, після пред`явлення вимоги поліцейським, ОСОБА_1 добровільно погодився на проходження огляду у медичному закладі. ОСОБА_1 не вживав і не вживає жодних наркотичних засобів. Також, захисник вказав, що протягом тривалого часу дії поліцейських по відношенню до ОСОБА_1 мають упереджений характер, адже на нього неодноразово безпідставно складали протоколи щодо правопорушень, які він не вчиняв, провадження у більшості з яких у подальшому було закрито, внаслідок відсутності у його діях складу інкримінованого правопорушення.

Просив суд закрити провадження у справі, у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 КУпАП, а також просив врахувати при розгляді справи висновок експерта наданий суду в процесі провадження у справі.

Відповідно до ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтею 251 КУпАП визначено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису та інше, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

При цьому, з урахуванням вимог ст. 252 КУпАП, докази повинні оцінюватися за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні усіх обставин справи в їх сукупності.

Відповідно до ч. 2 ст. 251 КУпАП, обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

В ході розгляду справи судом встановлено наступне.

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення, 14 квітня 2024 року о 23 годині 57 хвилин у м. Львові на пр. Свободи, 49, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом Audi A6 д.н.з. НОМЕР_1 в стані наркотичного сп`яніння. Огляд на визначення стану сп`яніння проводився у встановленому законодавством порядку, що підтверджується висновком лікаря №001214 від 15.04.2024.

Таким чином, ОСОБА_1 інкриміновано порушення вимог п. 2.9А ПДР України, за що передбачена відповідальність частиною першою статті 130 КУпАП.

Відповідно до диспозиції частини першої статті 130 КУпАП, адміністративним правопорушенням визнається керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Таким чином, зазначена норма передбачає дві форми об`єктивної сторони адміністративного правопорушення, а саме: керування особою транспортним засобом у стані сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, та відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку.

Об`єктивна сторона складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП, встановлює необхідність наявності кваліфікуючих ознак цього правопорушення, зокрема щодо керування транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.

Фактичною підставою для складання протоколу є висновок лікаря щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції №001214 від 15.04.2024. Згідно даного висновку, ОСОБА_1 перебуває у стані наркотичного сп`яніння.

Отже, згаданий висновок, згідно протоколу про адміністративне правопорушення, доводить наявність у діях ОСОБА_1 склад інкримінованого йому правопорушення.

З метою перевірки об`єктивності наведеного вище висновку лікаря в ході судового провадження, захисник ОСОБА_1 заявив клопотання про по призначення у справі судово-токсикологічного дослідження зразків біологічного матеріалу останнього, які були відібрані при огляді ОСОБА_1 , проведення якого просив доручити - Львівському обласному бюро судово медичної експертизи (м. Львів, вул. Пекарська, 61).

В обґрунтування заявленого клопотання, захисник зазначив, що з матеріалів справи не встановлено достовірних даних на підтвердження факту перебування ОСОБА_1 у стані наркотичного сп`яніння. Також, відсутні відомості про кількість наркотичної речовини у біологічних зразках, що відібрані для лабораторного тестування. Крім того, сторона захисту посилалася на результати лабораторних досліджень проведених медичною лабораторією « МедЛаб» від 15.04.2024 року, згідно яких жодних наркотичних засобів в організмі ОСОБА_1 не виявлено.

За результатами розгляду даного клопотання, з метою забезпечення всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи, судом було призначено у справі судово-медичну експертизу (судово-медичне токсикологічне дослідження) біологічного матеріалу (сечі) ОСОБА_1 , відібраного у КНП «Львівський обласний медичний центр превенції та терапії узалежнень» (висновок №001214 від 15.04.2024).

Відповідно до висновку експерта №1556/2024-т від 03.06.2024, при судово-токсикологічній експертизі речового доказу сечі громадянина ОСОБА_1 , 1983 р.н., не виявлено: похідних барбітурової кислоти, наркотичних речовин з групи алкалоїдів опію, морфіну, кодеїну, героїну, кокаїну, промедолу, метадону, трамадолу, димедролу, ефедрину, ефедрону, клофеліну, похідних 1.4 бензодіазепіну, похідних фенотіазинового ряду, амфетаміну і його похідних, канабіноїдів.

Таким чином, в процесі провадження у справі суду надано належний і допустимий доказ, який спростовує висновок лікаря щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції №001214 від 15.04.2024.

За переконанням суду, наданий висновок експерта більш об`єктивно висвітлює питання перебування ОСОБА_1 у стані наркотичного сп`яніння. Це пов`язано із тим, що лабораторне дослідження біологічного матеріалу надає більш об`єктивні дані, на відміну від первинного способу дослідження, який був застосований під час складання висновку №001214 від 15.04.2024, адже таке дослідження є більш глибоким, детальним, на відміну від застосованого первинно експрес тесту, який, до того ж, може дати похибку.

Експерт чітко вказав у висновку, що у сечі ОСОБА_1 не виявлено: похідних барбітурової кислоти, наркотичних речовин з групи алкалоїдів опію, морфіну, кодеїну, героїну, кокаїну, промедолу, метадону, трамадолу, димедролу, ефедрину, ефедрону, клофеліну, похідних 1.4 бензодіазепіну, похідних фенотіазинового ряду, амфетаміну і його похідних, канабіноїдів.

Наведене об`єктивно ставить під сумнів факт вчинення ОСОБА_1 правопорушення наведеного у протоколі.

Також, при ухваленні рішення, суд враховує наступне.

Процедуру направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду визначає:

- Порядок направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.12.2008р. № 1103. (далі Порядок);

- Інструкція про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затверджена Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України від 09.11.2015р. № 1452/735, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 11.11.2015р. № 1413/27858 (далі - Інструкція).

Згідно з положеннями п. п. 10-15 Розділу 3 Інструкції, зразки біологічного середовища для лабораторного дослідження відбираються у дві ємності. Вміст однієї ємності використовується для первинного дослідження, вміст другої ємності зберігається протягом 90 днів.

Предметом дослідження біологічного середовища можуть бути слина, сеча та змиви з поверхні губ, шкірного покриву обличчя і рук.

Зазначені положення були дотримані під час отримання біологічного матеріалу для висновку експерта.

Наведені вище обставини, встановлені в ході судового розгляду, свідчать про те, що висновок лікаря щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції №001214 від 15.04.2024 не може бути покладений в основу даного судового рішення, як належний доказ наявності у діях ОСОБА_1 інкримінованого йому правопорушення, адже дані наведені у ньому спростовані в ході судового розгляду за результатами проведеної у справі судово-токсикологічної експертизи. При цьому, не можна залишити поза увагою і те, що надаючи висновок експерт, був попереджений про кримінальну відповідальність за дачу свідомо неправдивого висновку, на відміну від лікаря який складав згаданий вище висновок №001214 від 15.04.2024.

Судом також досліджено долучені до зазначеного протоколу у якості доказу відеозаписи. З наведених відеоматеріалів встановлено, що ОСОБА_1 на місці зупинки поводиться цілком адекватно та не виявляє явних ознак, які свідчать про перебування у стані наркотичного сп`яніння. Більше того, ОСОБА_1 у своїх письмових поясненнях долучених до протоколу вказує, що не вживає наркотичні засоби.

Відтак, суд приходить до висновку, що у матеріалах справи відсутні беззаперечні, достатні, допустимі та належні докази факту вчинення інкримінованого ОСОБА_1 правопорушення наведеного у протоколі.

Відповідно до cт.cт.254-256 КУпАП, протокол про адміністративне правопорушення - це офіційний документ, відповідним чином оформлений уповноваженою особою про вчинення діяння (діянь), яке (які) містить ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого КУпАП є джерелом доказів у справах про адміністративні правопорушення. У ньому, крім іншого, зазначаються відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності; місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; прізвища, адреси свідків потерпілих якщо вони є; пояснення, особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи.

В межах зазначених у протоколі про адміністративне правопорушення обставин інкримінованого особі адміністративного правопорушення має провадитися судовий розгляд.

З цього слідує, що протокол про адміністративне правопорушення є не тільки джерелом доказів у справі, але й актом обвинувачення у вчиненні конкретного адміністративного правопорушення.

Сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не може бути визнаний належним доказом у даній справі в розумінні статті 251 КУпАП, оскільки за своєю правовою природою він не є самостійним беззаперечним доказом, а обставини викладені у ньому повинні бути перевірені за допомогою інших доказів, які б підтверджували вину особи, яка притягується до адміністративної відповідальності і не викликали сумніви у суду.

Отже, з цього випливає, що сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не може бути беззаперечним доказом вини особи у тому чи іншому діянні, оскільки не являє собою імперативного факту доведеності вини особи, тобто не узгоджується із стандартом доказування "поза розумним сумнівом", який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.

У свою чергу, долучені до протоколу рапорти інспекторів поліції та постанова серії ББА №134262 фактично містять дані про хід провадження у справі та підстави зупинки ОСОБА_1 , а отже їх не можна вважати належними доказами на підтвердження перебування водія у стані сп`яніння.

Інших належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт вчинення інкримінованого ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, а також доказів які ставлять під сумнів зазначені вище встановлені обставини справи, матеріали справи не містять.

Суд виходить з того, що формальний підхід до розгляду справи є неприпустимим, а фактів перебування ОСОБА_1 у стані наркотичного сп`яніння та відмови від проходження огляду в ході розгляду справи не доведено та не встановлено.

Разом з тим, оцінюючи доводи сторони захисту щодо «переслідування» ОСОБА_1 представниками поліції, суд відзначає, що у поліцейських були законні підстави для зупинення його транспортного засобу, адже це було пов`язано з порушенням ним ПДР щодо виконання вимог дорожніх знаків.

У розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, притягнення особи до адміністративної відповідальності розцінюється як «кримінальне обвинувачення», оскільки адміністративні правопорушення мають ознаки, притаманні «кримінальному обвинуваченню» у значенні ст. 6 Конвенції.

Згідно ч. 2 ст. 6 Конвенції, кожен обвинувачений у вчиненні правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Стаття 6 Конвенції також встановлює загальні гарантії щодо справедливого судового розгляду при вирішені спору, пов`язаного з правами та обов`язками цивільного характеру, а також при визначенні обґрунтованості будь-якого висунутого особі кримінального обвинувачення, частина друга та третя статті 6 закріплюють гарантії особам при обвинувачені при вчиненні кримінального правопорушення.

Разом з тим, розглядаючи справи про адміністративні правопорушення, виходячи з прецедентної практики ЄСПЛ, враховую те, що хоч і за національним законом особа притягується до адміністративної відповідальності, їй фактично пред`явлено «кримінальне обвинувачення» в його автономному розумінні ЄСПЛ, яке повинно тлумачитися в світлі трьох критеріїв, а саме з урахуванням кваліфікації розгляду з точки зору внутрішньодержавного законодавства, його сутності і характеру, суворості потенційного покарання.

Так, Європейський суд з прав людини поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, на провадження у справах про адміністративні правопорушення. Зокрема, у справі "Лучанінова проти України" (рішення від 09.06.2011 р., заява N 16347/02) провадження у справі про адміністративне правопорушення ЄСПЛ розцінив як кримінальне для цілей застосування Конвенції «з огляду на загальний характер законодавчого положення, яке порушила заявниця, а також профілактичну та каральну мету стягнень, передбачених цим положенням».

Процес у справі про адміністративне правопорушення цілком ув`язаний з вищезазначеними презумпціями процесу кримінального, оскільки Європейський суд уже визнавав кримінально-правовий характер норм українського законодавства, якими передбачена відповідальність за адміністративні правопорушення.

Отже, адміністративне стягнення у виді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами мають каральний і стримуючий характер.

Водночас, розмір штрафу у даній категорії справ (справи про адміністративні правопорушення) інколи перевищує розмір штрафів визначених санкцією окремих статей Кримінального кодексу України.

Таким чином, адміністративне правопорушення передбачене ч. 1 статті 130 КУпАП може бути віднесене до «кримінального обвинувачення», у розумінні статті 6 Конвенції, із поширенням відповідних гарантій щодо справедливого судового розгляду.

Принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудній (в даному випадку особа відносно якої складено протокол) вчинив правопорушення, яке йому ставиться у провину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні (у даному випадку на особах які складали протокол), і будь який сумнів має тлумачитись на користь особи стосовно якої вирішується питання про притягнення до відповідальності.

Відповідно до положень статті 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинене і вчинене саме особою стосовно якої складено протокол про правопорушення.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення (у даному випадку інспектора поліції) має пояснювати усі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії відображеній у протоколі, як суть правопорушення.

Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення (у даному випадку представники патрульної поліції), був спростований фактами, встановленими на підставі належних та допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною у інкримінованих діях.

Один з основних принципів забезпечення вирішення спорів у публічно-правовій сфері, зокрема, між суб`єктом приватного права і суб`єктом владних повноважень, передбачає, що останній зобов`язаний забезпечити доведення в суді правомірності свого рішення, дії або бездіяльності, оскільки, в протилежному випадку, презюмується, що вони є протиправними.

Вирішуючи питання щодо належності, допустимості та достатності доказів на підтвердження вини особи у вчиненні інкримінованого адміністративного правопорушення, необхідно врахувати те, що суд не може самостійно та з власної ініціативи відшукувати докази на користь обвинувачення (в даному випадку для доведення вини), оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).

Виходячи з положень ст. 8, ст. 62 Конституції України, дотримання принципу верховенства права є однією із засад існування демократичного суспільства. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь

Частиною 1 ст. 7 КУпАП також визначено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Враховуючи вищенаведене, оцінивши наявні у матеріалах справи про адміністративне правопорушення докази у їх сукупності з урахуванням того, що усі виявлені під час провадження у справі сумніви повинні застосовуватись на користь особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, а суд не наділений повноваженням збирати з власної ініціативи докази винуватості чи невинуватості особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, приходжу до висновку про недоведеність наявності у діях ОСОБА_1 складу адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 130 КУпАП, а тому провадження у справі підлягає закриттю, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КпАП України, тобто у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Керуючись ст.ст. 247, 283, 284 КУпАП,

п о с т а н о в и в :

Провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрити, на підставі пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя В.В. Стрельбицький