У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 287/1998/24

провадження № 3-зв/0285/19/24

28 жовтня 2024 року м. Звягель

Суддя Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області Сусловець М.Г., за участю секретаря судового засідання Величко К.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду

заяву судді Олевського районного суду Житомирської області Винара Л.В.

про самовідвід в провадженні № 287/1998/24

про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП

УСТАНОВИВ:

Суддя 04.10.2024 подав заяву про самовідвід у вищевказаному провадженні, яка обґрунтована тим, що в Олевському районному суді на посаді секретаря суду працює ОСОБА_2 , яка є дружиною ОСОБА_1 , який притягується до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, і яка, відповідно до своїх посадових обов`язків, забезпечує реєстрацію справ, їх облік, організацію документообігу, тощо, тобто фактично є працівником канцелярії суду.

Розглянувши подану заяву, приходжу до наступного висновку.

Головна мета відводу гарантування безсторонності суду. Особиста безсторонність суду презумується, поки не надано доказів протилежного. Не може бути підставою для відводу судді заява, яка містить тільки припущення про існування відповідних обставин, не підтверджених належними і допустимими доказами.

Суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи в тому випадку, якщо для нього не є можливим винесення об`єктивного рішення у справі, або в тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в неупередженості судді (Бангалорські принципи поведінки суддів, Кодекс суддівської етики).

У Кодексі України про адміністративні правопорушення відсутня норма, яка б передбачала відвід судді. Проте діючі Кримінальний процесуальний кодекс України, Цивільний процесуальний кодекс України, Кодекс адміністративного судочинства України мають відповідні статті про відвід (самовідвід) судді, а тому, при розгляді даної заяви про відвід, слід застосувати аналогію права.

Відповідно до п. 4 рішення Ради суддів від 08 червня 2017 року № 34 у разі необхідності врегулювання суддею конфлікту інтересів при розгляді матеріалів про адміністративне правопорушення відповідно до Кодексу України про адміністративні правопорушення, з огляду на відсутність норм, що визначають правила відводу (самовідводу), до внесення змін до чинного законодавства суддя, враховуючи засади судочинства, передбачені Конституцією України та міжнародні стандарти щодо незалежності суддів, неупередженості та безсторонності судочинства може застосовувати чинні процесуальні норми за закону.

Оскільки положення Кодексу України про адміністративні правопорушення не регулюють порядок вирішення відводу, суд застосовує принцип аналогії, тобто норми кримінального процесуального права.

Підстави для відводу судді чітко визначені положенням ст.75 КПК України, яка визначає, що останній не може брати участь у кримінальному провадженні, зокрема, за наявності обставин, які викликають сумнів у його неупередженості.

Неупереджений розгляд справ є основним обов`язком судді, який має право заявити самовідвід у випадках, передбачених процесуальним законодавством, у разі наявності упередженості щодо одного з учасників процесу, а також у випадку, якщо йому стали відомі докази чи факти, які можуть вплинути на результат розгляду справи.

Положеннями п. 2.5. Бангалорських принципів поведінки суддів передбачено, що суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи в тому випадку, якщо для нього не є можливим винесення об`єктивного рішення у справі, або в тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в неупередженості судді.

Частина перша статті 129 Конституції України встановлює, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Головна мета відводу гарантування безсторонності суду. Особиста безсторонність суду презумується, поки не надано доказів протилежного. Не може бути підставою для відводу судді заява, яка містить тільки припущення про існування відповідних обставин, не підтверджених належними і допустимими доказами.

Отже, з огляду на нормативний зміст ст. 75 КПК України відвід судді може бути заявлений з підстав, перелічених у цій статті. Оцінюватися має саме те, чи викликають певні обставини розумний сумнів у неупередженості або об`єктивності судді у стороннього спостерігача.

У цьому світлі Верховний Суд у своїх рішеннях звертає увагу на те, що стандарт безсторонності ґрунтується, насамперед, на тому, що судді мають розглядати справи на основі фактів та згідно з законом, без жодних обмежень, неналежного впливу, спонукання, тиску, погроз чи втручань, прямих чи непрямих, з будь-чийого боку або з будь-якої причини. Також неупередженість стосується способу мислення або ставлення суду до питань і сторін у конкретній справі. Тож слово "неупереджений" передбачає виключення (усунення) розумних та обґрунтованих сумнівів щодо упередженості судді, як реальної, так і суб`єктивної.

Суд зазначає, що жодна норма національного права не визначає зміст нормативної конструкції "неупередженість" ("безсторонність") судді", а тому під час з`ясування основних критеріїв неупередженості суд вважає за потрібне керуватися джерелами міжнародного права, зокрема принципами, сформульованими у практиці Європейського суду з прав людини.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини обґрунтованість підстав для надання висновку щодо безсторонності суду для мети пункту 1 статті 6 Конвенції має встановлюватися згідно з:

(і) "об`єктивним критерієм", який передбачає, що встановлення наявності упередженості суду (суддів) має бути визначено окремо від поведінки судді, тобто має бути з`ясовано, чи є очевидні факти, що можуть поставити під сумнів його безсторонність. Своєю чергою вирішальне значення має саме наявність відповідних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які свідчать про обґрунтованість сумніву в неупередженості суду, а позиція зацікавленої сторони є важливою, але не вирішальною;

(іі) "суб`єктивним критерієм", який вимагає оцінки реальних дій окремого судді під час розгляду конкретної справи і тільки після встановлення фактів у поведінці судді, які можна кваліфікувати як прояв упередженості, можливо поставити під сумнів його безсторонність. Тому особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів іншого.

Отже, для підтвердження порушення (або можливого порушення) суддею принципу неупередженості, заявнику потрібно довести наявність відповідних зазначених вище суб`єктивних та/або об`єктивних елементів стандарту неупередженості (зокрема, але не винятково, йдеться про такі ознаки як особисте переконання та поведінка судді, що вказують на його безпосередню зацікавленість у результатах розв`язання справи, неналежне забезпечення суддею, дотримання процесуальних прав і свобод сторін та осіб, які беруть участь у справі тощо).

Водночас, як указано в Бангалорських принципах поведінки судді від 19.05.2006, схвалених Резолюцією Економічної та Соціальної Ради ООН 27.07.2006 № 2006/23, об`єктивність судді є потрібною умовою для належного виконання ним своїх обов`язків. Вона проявляється не тільки у змісті ухваленого рішення, а й в усіх процесуальних діях, що супроводжують його ухвалення.

Сприйняття об`єктивності визначається за допомогою критерію "розумного спостерігача". У разі, коли є підстави передбачати, що суддя є необ`єктивним (з різних причин) - це дискредитує суспільну довіру до судової влади. Тому суддя мусить уникати будь-яких дій, які дають підставу передбачати, що на його рішення можуть вплинути сторонні чинники, зокрема такі як зацікавленість у розв`язанні конкретної справи. З огляду на це навіть прояви неупередженості мають значення.

Тому коли виникає питання про відвід, значення має не те, чи справді у судді є усвідомлене або неусвідомлене упередження, а те, чи виникла б у розумної та належним способом поінформованої особи підозра про існування такого упередження. У цьому сенсі обґрунтована підозра в упередженості не просто заміняє докази, яких бракує, чи доказовий засіб для встановлення вірогідності неусвідомленого упередження, а є виявом пильнішої уваги до іміджу правосуддя, тобто домінантної зацікавленості громадськості в тому, щоб існувала впевненість у чесності процесу.

Одночасно Верховний Суд у своїх рішеннях підкреслює, що не можуть бути підставою для відводу суддів заява, яка містить тільки припущення про існування відповідних обставин, не підтверджених належними, достатніми, достовірними і допустимими доказами. Тому відвід має бути вмотивований, тобто в ньому неодмінно мають бути наведені аргументи, а до самої заяви долучені відповідні докази, які підтверджують наявність підстав для відводу.

Відповідно до Кодексу суддівської етики (затверджено рішенням Ради суддів України від 04 лютого 2016 року № 1) у ст. 15 зазначено, що неупереджений розгляд справ є основним обов`язком судді. Суддя має право заявити самовідвід у випадках, передбачених процесуальним законодавством, у разі наявності упередженості щодо одного з учасників процесу, а також у випадку, якщо судді з його власних джерел стали відомі докази чи факти, які можуть вплинути на результат розгляду справи. Суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи в тому випадку, якщо для нього не є можливим винесення об`єктивного рішення у справі, або в тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в неупередженості судді. До таких випадків, зокрема, належать, зокрема те, що у судді склалося реальне упереджене ставлення до якоїсь зі сторін або судді з його власних джерел стали відомі певні докази чи факти стосовно справи, яка розглядається. Заявлення суддею самовідводу є допустимим лише у випадку неможливості ухвалення суддею об`єктивного рішення у справі.

У своїй заяві суддя висловив сумніви, що у стороннього спостерігача може скластися враження необ`єктивного розгляду цієї справи, суд розцінює такі міркування заявника, як припущення про існування відповідних обставин, які не підтверджені відповідними доказами,

У самій заяві про самовідвід суддя зазначив, що самовідвід заявляє тільки з метою, щоб у стороннього спостерігача не виникло сумнівів у його неупередженості.

Суд зазначає, що зазначена в заяві обставина не може слугувати підставою для самовідводу судді як такого, що викликає сумнів у його об`єктивності та неупередженості, оскільки є лише суб`єктивним припущенням заявника.

Суддя, подаючи заяву про самовідвід, не подав жодних доказів для обґрунтування сумнівів у його неупередженості та об`єктивності, а обставини, які викладені у заяві про самовідвід, не свідчать про упередженість або певну його зацікавленість у наслідках розгляду цієї справи і тому не є підставою для задоволення заяви про відвід. Будь-яких інших підстав, які викликали сумнів в об`єктивності та неупередженості судді, не виявлено.

Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність переконливих доказів, що у цій справі достатньо ознак, які б давали підстави вважати, що суддя може проявити особисту упередженість або допустити порушення норм чинного законодавства та Кодексу суддівської етики.

На підставі викладеного, керуючись статтями 75, 80, 81, 392 КПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити в задоволенні заяви судді Олевського районного суду Житомирської області Винара Л.В. про самовідвід в провадженні № 287/1998/24 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя