Виноградівський районний суд Закарпатської області
______________________________________________________________
Справа № 299/7135/24
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.11.2024 м. Виноградів

Суддя Виноградівського районного суду Закарпатської області Надопта А.А., розглянувши адміністративні матеріали, що надійшли із Відділу ПС «ІНФОРМАЦІЯ_3» ІНФОРМАЦІЯ_1 про притягнення до адміністративної відповідальності громадянинаУкраїни:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканку АДРЕСА_1 , не працює,

про притягнення до адміністративної відповідальності за ст.204-1ч.1 КУпАП,

В С Т А Н О В И В :

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ЗхРУ № 136657 від 25.09.2024 року, вбачається, що 25.09.2024 о 17 годині 30 хвилин в міжнародному пункті пропуска для автомобільного сполучення «ІНФОРМАЦІЯ_3» (знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ) під час проходження прикордонного контролю на в`їзд в Україну з Угорщини була виявлена громадянка України ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , (документована паспортом, громадянина України НОМЕР_1 виданий 06.02.1998 року, органом Лубенським MB УМВС України в Рівненській обл), яка пред 'явила на паспортний контроль паспорт громадянина Польщі серії НОМЕР_2 виданий 02.07.2024 року органом WOJEWODATODZKI, на ім`я ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вказані дії співробітниками прикордонної служби кваліфіковано як порушення вимог cт. 2 та 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в 'їзду в Україну громадян України», що є вчиненням адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.204-1 КУпАП.

Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності про день,час та місце розгляду справи повідомлена, в судове засідання не з"явилася. Справа підлягає розгляду в порядку ст. 268 КУпАП.

Дослідивши надані суду матеріали, вивчивши обставини скоєння правопорушення, суд дійшов висновку, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження наміру в гр. ОСОБА_1 на вчинення будь-якого правопорушення або вчинення нею будь-яких дій/бездіяльності, які можуть бути розцінені як перетинання або спроба перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску через державний кордон України або в пунктах пропуску через державний кордон України без відповідних документів або з використанням підробленого документа чи таких, що містять недостовірні відомості про особу, чи без дозволу відповідних органів влади, що може бути кваліфіковано за ст.204-1ч.1 КУпАП, - незважаючи на наявність в неї ще одного документа про громадянство - окрім українського.

Так, гр. ОСОБА_1 не вчиняла спроби перетинання ДКУ: поза пунктами пропуску через державний кордон України або в пунктах пропуску через державний кордон України без відповідних документів або з використанням підробленого документа чи таких, що містять недостовірні відомості про особу, чи без дозволу відповідних органів влади, оскільки доакзи про такі обставини відсутні в матеріалах справи.

Відповідно до ст.1 КУпАП, завданням Кодексу про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством. А, відповідно до ст.252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до вимог ст.280 КУпАП суд, при розгляді справи про адміністративне правопорушення, крім іншого, зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено це правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ст.8 Конституції, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу, її норми є нормами прямої дії. Закони та інші нормативно-правові акти ухвалюються на підставі Конституції України та повинні відповідати їй. Ст.55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Саме суди є останньою правовою інстанцією у державі, в якій кожен громадянин за необхідності шукає захисту своїх прав, свобод та інтересів. Ст.48 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» регламентовано, що суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись водночас принципом верховенства права, та, згідно з положеннями ст.129 Конституції України - суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004).

17.07.1997р. Україна ратифікувала Європейську Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція), а також Протоколи 1,2,4,7,11, які є невід`ємною частиною Конвенції, чим визнала її дію у національній правовій системі, а також обов`язковість рішень Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) з усіх питань, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. Так, відповідно до ст.32 Конвенції, питання тлумачення та її застосування належить до виключної компетенції ЄСПЛ, рішення якого є невід`ємною частиною Конвенції.

За визначенням ст.9 Конституції України та ч.1ст.17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права. Також передбачається, що якщо міжнародним договором встановлені інші права, ніж ті, які передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору України. Тобто у такому випадку міжнародно-правові норми мають пріоритетне значення.

Згідно з п.4 ч.3ст.129 Конституції України, однією із засад судочинства є змагальність сторін і закон не покладає на суд обов`язок збирати докази винуватості чи невинуватості особи. Притягнення до адміністративної відповідальності має відбуватися відповідно до встановленого законодавством порядку. У ст.7 КУпАП зазначено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше, як на підставах і у порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст.251 КУпАП доказами у справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 278 КУпАП орган (посадова особа), здійснюючи підготовку до розгляду у справі про адміністративне правопорушення вирішує наступні питання: 1) чи належить до його компетенції розгляд даної справи; 2) чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення; 3) чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду; 4) чи витребувано необхідні додаткові матеріали; 5) чи підлягають задоволенню клопотання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілого, їх законних представників і адвоката.

Вихід з громадянства України - це процедура добровільного волевиявлення громадянина, спрямована на втрату політико-юридичної зв`язки з країною. Вихід з громадянства України допускається за таких обставин: особа набула громадянства іншої держави або отримала документ, виданий уповноваженими органами іншої держави, про те, що громадянин України набуде її громадянства, якщо вийде з громадянства України; громадянин України, який постійно проживає на території України або за кордоном, може вийти з громадянства України за його клопотанням. Загальний строк розгляду клопотання про вихід з громадянства України не повинен перевищувати 1 рік. Зазначені строки не враховують термін, необхідний для надсилання матеріалів дипломатичною або командирською поштою. Датою припинення громадянства України є дата видання відповідного Указу Президента України (ст.18 ЗУ "Про громадянство України"). Після отримання повідомлення про припинення громадянства України закордонна дипломатична установа у тижневий строк повідомляє заявника про прийняте рішення Президента України, вилучає проїзні документи громадянина України та видає довідку про припинення громадянства України. Строк виконання рішень Президента України з питань громадянства не має перевищувати 1 місяця. В разі неотримання особою, громадянство якої було припинено, відповідної довідки та неповернення до установи проїзних документів громадянина України протягом визначеного терміну, закордонна дипломатична установа вживає заходів щодо визнання паспортного документа недійсним. Відмова в задоволені клопотання громадянинові України про втрату ним українського громадянства може бути пов`язаний з невиконанням формальних умов. Вихід з громадянства буде заборонений в разі: проживання на території України та відсутності постійного місця проживання за кордоном; відсутність іноземного паспорта або гарантій його набуття; притягнення до кримінальної відповідальності або перебування у статусі підозрюваного у кримінальній справі. Підстави втрати громадянства України зазначенні у ст.19 ЗУ "Про громадянство України": ¦добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави, якщо на момент такого набуття він досяг повноліття. Добровільним набуттям громадянства іншої держави вважаються всі випадки, коли громадянин України для набуття громадянства іншої держави повинен був звертатися із заявою чи клопотанням про таке набуття відповідно до порядку, встановленого національним законодавством держави, громадянство якої набуто. Не вважаються добровільним набуттям іншого громадянства такі випадки: - одночасне набуття дитиною за народженням громадянства України та громадянства іншої держави чи держав; - набуття дитиною, яка є громадянином України, громадянства своїх усиновителів унаслідок усиновлення її іноземцями; - автоматичне набуття громадянином України іншого громадянства внаслідок одруження з іноземцем; - автоматичне набуття громадянином України, який досяг повноліття, іншого громадянства внаслідок застосування законодавства про громадянство іноземної держави, якщо такий громадянин України не отримав документ, що підтверджує наявність у нього громадянства іншої держави; набуття особою громадянства України на підставі статті 9 Закону України "Про громадянство України" внаслідок обману, свідомого подання неправдивих відомостей або фальшивих документів; добровільний вступ на військову службу іншої держави, яка відповідно до законодавства цієї держави не є військовим обов`язком чи альтернативною (невійськовою) службою. Документи, що подаються для виходу з громадянства України, визначені п.78 "Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання ухвалених рішень", затвердженого указом Президента України від 01.04.2016р. №215, яким визначено, які документи потрібно для відмови від громадянства України. Відповідно до нього громадянин України, який проживає в іноземній державі, подає в українське дипломатичне представництво такі документи: заяву про вихід з громадянства України (у двох примірниках); дві фотокартки (розміром 35 x 45 мм); копію паспорта громадянина України для виїзду за кордон з відміткою про виїзд на постійне проживання за кордон або копію паспорта громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року з відміткою про виписку з території України. В разі, якщо у заявника відсутній один з документів, що зазначені у цьому підпункті, або інший з документів, перелічених у ст.5 Закону, на підтвердження факту перебування у громадянстві України та факту постійного проживання за кордоном подаються відповідні довідки, що видані територіальним органом ДМС України або дипломатичним представництвом чи консульською установою України; один з наступних документів: документ, який свідчить, що заявник набув громадянство іншої держави (держав); документ, виданий уповноваженим органом іншої держави про те, що громадянин України набуде громадянство іншої держави, якщо вийде з громадянства України. Датою припинення громадянства України у випадках, передбачених ст.18 ЗУ "Про громадянство України" - є дата видання відповідного указу Президента України. Наслідки втрати українського громадянства настають з моменту вступу в силу відповідного президентського указу - лише тоді громадянин втрачає українське громадянство та не може реалізувати права та обов`язки, гарантовані йому українським громадянством, а саме: суб`єкт знімається з консульського обліку і не зможе запросити в представництвах України за кордоном дипломатичний захист і заступництво; не зможе брати участь у виборчому процесі, голосувати на виборах, працювати на державній службі в Україні; втратить право на безвізовий в`їзд до країн Шенгенської зони, який передбачений для громадян України; втратить право на не обмежене в часі проживання на території України, працевлаштування без дозволу; якщо з країною нового громадянства особи в України встановлено візовий режим для перебування в останній такій особі доведеться оформити візу.

Ч.2 ЗУ «Про громадянство» визначено що в разі, якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України. Однак, відповідальності за подвійне громадянство законодавством України не передбачено.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 при перетинанні Державного кордону України в напрямку на в`їзд пред`явив власний дійсний паспорт громадянина України, а також вбачається, що вона має паспорт Республіки Польща, який містить у собі всі необхідні реквізити, і виданий уповноваженим органом Республіки Польща - що не є підробленим документом.

Диспозицією ч.1ст.204-1 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за перетинанн або спробу перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску через державний кордон України або в пунктах пропуску через державний кордон України без відповідних документів або з використанням підробленого документа чи таких, що містять недостовірні відомості про особу, чи без дозволу відповідних органів влади.

Відповідно до ст.2 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» документами, що дають право громадянину України на виїзд з України і в`їзд в Україну, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон; дипломатичний паспорт України; службовий паспорт України; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну (дає право на в`їзд в Україну). У передбачених міжнародними договорами України випадках замість документів, зазначених у частині першій цієї статті, для виїзду з України і в`їзду в Україну можуть використовуватися інші документи.

Згідно ст.3 вказаного Закону перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред`явлення одного з документів, зазначених у ст.2 цього Закону. Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються КМУ відповідно до цього Закону та інших законів України.

Як вбачається з положень ст.12 ЗУ «Про державний кордон України», пропуск осіб, які перетинають державний кордон України, здійснюється органами Державної прикордонної служби України за дійсними документами на право в`їзду на територію України або виїзду з України.

Згідно п.12ч.1ст.1 ЗУ «Про прикордонний контроль», паспортний документ - це документ, виданий уповноваженими державними органами України чи іншої держави або статутними організаціями ООН, - що підтверджує громадянство, посвідчує особу пред`явника, дає право на в`їзд або виїзд з держави і визнаний Україною.

Положеннями ч.3 ст.6 вищевказаного Закону передбачено, що пропуск осіб через державний кордон здійснюється уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України за дійсними паспортними документами, а у передбачених законодавством України випадках також за іншими документами.

За правилами ч.1,2 ст.7 ЗУ «Про прикордонний контроль», паспортні та інші документи громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон, перевіряються уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України з метою встановлення їх дійсності та приналежності відповідній особі. При цьому з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасової відмови особі у перетинанні державного кордону.

В ході перевірки документів уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України використовують технічні засоби контролю для пошуку ознак підробки у документах, здійснюють пошук необхідної інформації у базах даних Державної прикордонної служби України, а також за результатами оцінки ризиків проводять опитування осіб, які прямують через державний кордон.

Відповідно до ст.9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до Європейської Конвенції «Про громадянство» від 06.11.1997р., яка ратифікована Україною згідно ЗУ від 20.09.2006року, Україна зобов`язалась гарантувати права громадян із множинним громадянством.

Зокрема, згідно ст.17 Конвенції, - громадяни держави-учасниці, які мають інше громадянство, мають на території держави-учасниці, в якій вони проживають, ті самі права та обов`язки, як і інші громадяни держави-учасниці.

Одеський апеляційний суд у своїй Постанові від 31.03.2023 (справа №495/10379/22) зазначив, що суд враховує, що чинним в Україні законодавством відповідальності за множинне громадянство не передбачено. Крім того, згідно окремої ухвали від 31.03.2023 в цій же справі, апеляційний суд, виявивши під час апеляційного провадження факт наявності в особи множинного громадянства (одночасно і громадянство України і громадянство Румунії), довів до відома Комісії при Президентові України з питань громадянства про встановлені обставини щодо наявності в громадянина України множинного громадянства, для реагування в межах повноважень, маючи на увазі і посилаючись на те, що Президент України, як гарант державного суверенітету, територіальної цілісності України, додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина, має повноваження ухвалювати рішення про прийняття до громадянства України і про припинення громадянства України (ст.106 Конституції України, ст.22 Закону №2235-III); одночасно зазначаючи, що Президент України, як гарант державного суверенітету, територіальної цілісності України, додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина, має повноваження приймати рішення про прийняття до громадянства України і про припинення громадянства України (ст.106 Конституції України, ст.22 Закону № 2235-III); допоміжним органом при Президентові України, утвореним відповідно до Закону №2235-III, є Комісія при Президентові України з питань громадянства, яка має повноваження розглядати заяви про прийняття до громадянства України, вихід з громадянства України та подання про втрату громадянства України і вносити пропозиції Президенту України щодо задоволення цих заяв та подань; контролювати виконання рішень, ухвалених Президентом України з питань громадянства (ст.23 Закону).

З матеріалів даної справи вбачається, що 25.09.2024р. ОСОБА_1 пред`явила на паспортний контроль дійсний паспортний документ громадянина Республіки Польща на своє ім`я, тобто даний документ їй належить та містить усі необхідні реквізити, виданий уповноваженим державним органом іншої держави, посвідчує особу пред`явника, дає право на в`їзд або виїзд з держави (і це узгоджується з вимогами Європейської Конвенції «Про громадянство»).

При цьому, посадовими особами, які склали протокол про адміністративне правопорушення, не надано доказів того, що паспорт громадянина Республіки Польща для виїзду за кордон, який пред`явила ОСОБА_1 , є підробленим або ж містить недостовірні відомості.

Таким чином, на переконання суду, дії ОСОБА_1 не суперечать положенням ст.12 ЗУ «Про державний кордон України», ст.6 ЗУ «Про прикордонний контроль» щодо вимоги про перетин кордону за дійсним паспортним документом, а також узгоджуються з положеннями Європейської Конвенції «Про громадянство», ратифікованої Україною.

Окрім того, відповідно до рішення Європейської Ради від 23.06.2022р., держава Україна на шляху до євроінтеграції отримала статус кандидата у члени Європейського Союзу.

Положення п.1 ст 2 ЗУ «Про громадянство» стосовно того, що громадяни України, які набули громадянство іншої держави, у правових відносинах з Україною залишаються лише громадянами України, - не призводить автоматично до недійсності документів щодо громадянства, виданих іншою державою у встановленому порядку.

Відповідальності за наявність в особи паспортів громадянина декількох держав законодавством України не встановлено.

Суду не надано доказів того, що ОСОБА_1 діяла з прямим умислом на перетинання кордону у незаконний спосіб, без відповідних документів, в`їжджаючи в Україну та надаючи на паспортний контроль дійсний паспорт громадянина Республіки Польща, і в матеріалах справи такі докази відсутні.

Враховуючи вищезаначене, суд дійшов висновку, про відсутність обгрунтованих і безспірних підстав для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, оскільки в її діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.204-1 КУпАП, - адже не встановлено об`єктивних дій ОСОБА_1 з метою вчинення такого правопорушення.

Крім того, ст.26 Конституції України визначено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України.

Відповідно до ст.3 ЗУ "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини.

Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Правовий статус осіб без громадянства або осіб із невизначеним громадянством регулюються Конституцією України, Конвенцією про скорочення безгромадянства, Конвенцією про статус апатридів,

Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Подвійне громадянство (біпатризм, полігромадянство) - перебування особи одночасно в громадянстві двох і більше держав. Цей стан виникає в разі колізії при застосуванні законів про набуття громадянства.

Згідно ст.22 ЗУ "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства": "1. Іноземці та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, мають право у встановленому порядку вільно залишити територію України, крім випадків, встановлених законом. 2. Виїзд з України іноземцю або особі без громадянства не дозволяється, якщо:

- йому повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення або кримінальна справа розглядається судом - до закінчення кримінального провадження;

- його засуджено за вчинення кримінального правопорушення - до відбування покарання або звільнення від покарання;

- його виїзд суперечить інтересам забезпечення національної безпеки України - до припинення обставин, що перешкоджають виїзду.

3. Виїзд з України іноземця або особи без громадянства може бути за рішенням суду тимчасово відкладено до виконання ним майнових зобов`язань перед фізичними та юридичними особами в Україні, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України. 4. За наявності підстав, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, відомості про іноземця або особу без громадянства вносяться до бази даних осіб, яким згідно із законодавством України не дозволяється в`їзд в Україну або тимчасово обмежується право виїзду з України".

Відповідно до ст.1 КУпАП завданням Кодексу про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством. А, відповідно до ст.252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до вимог ст.280 КУпАП суд, при розгляді справи про адміністративне правопорушення, крім іншого, зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з п.4 ч.3ст.129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін і закон не покладає на суд обов`язок збирати докази винуватості чи невинуватості особи. Притягнення до адміністративної відповідальності має відбуватися відповідно до встановленого законодавством порядку. У ст.7 КУпАП зазначено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше, як на підставах і у порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч.2 ст.204-1 КУпАП, кваліфікуючими ознаками за цією статтею скоєння правопорушення є "перетинання або спроба перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску через державний кордон України або в пунктах пропуску через державний кордон України без відповідних документів або з використанням підробленого документа чи таких, що містять недостовірні відомості про особу, чи без дозволу відповідних органів влади, групою осіб,- тягнуть за собою накладення штрафу від п`ятисот до восьмисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або адміністративний арешт на строк від десяти до п`ятнадцяти діб, з конфіскацією знарядь і засобів вчинення правопорушення.

Таким чином, об`єктивна сторона адміністративного правопорушення за ч.1 ст.204-1 КУпАП передбачає відповідальність за перетинання або спробу перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску… або в пунктах пропуску через державний кордон України без відповідних документів…

Отже, судовий розгляд справ має відповідати загальним принципам, а саме: верховенство права, законність, рівність перед законом і судом, повага до людської гідності, забезпечення права на свободу та особисту недоторканість, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості, тощо.

Особа може бути притягнута до адміністративної відповідальності лише за наявності в її діях складу адміністративного правопорушення, який має бути встановлений судом тільки після всебічної та повної оцінки всіх доказів по справі.

Ст.62 Конституції України та ст.17 КПК України закріплений принцип презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, за якими ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь. Роз`яснення суворого додержання, закріпленого у ст.62 Конституції України принципу презумпції невинуватості містяться також у п.18 Постанови №9 Пленуму ВСУ від 01.11.1996р. «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя».

Згідно національного законодавства України, суть адміністративної відповідальності полягає у впливі, що чинять уповноважені органи або посадові особи на громадянина, який вчинив адміністративне правопорушення і тягне за собою негативні для правопорушника наслідки морального (попередження), матеріального (штраф) або особистого характеру (адміністративний арешт).

Допустимість доказів - це їх придатність для використання у судовому процесі за формальними ознаками, на відміну від вимоги щодо належності, тобто придатності їх для використання за змістом. Критерієм допустимості доказів є належне їх джерело та належна процесуальна процедура їх одержання. Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманої внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Європейський суд з прав людини (надалі ЄСПЛ) у справі "Саундерс проти Сполученого Королівства" вказав, що рівень певності, якого має досягати суддя за системою "внутрішнього переконання" чи системою "поза межами розумного сумніву", який є важливим для постановлення справедливого рішення, не повинен досягатися шляхом примусу до зізнання.

Отже, обвинувачення має довести "кожний факт", пов`язаний зі злочином, щоб "не існувало жодної розумної підстави для сумнівів". Правило про тлумачення сумнівів на користь обвинуваченого по суті означає, що жодна з сумнівних обставин не може бути покладена в основу обвинувальних тез у справі, тобто, воно висуває вимогу повної і безумовної доведеності обвинувачення. Ця вимога має на меті охорону законних інтересів обвинуваченого і служить гарантією досягнення істини у справі.

Таким чином, правило про тлумачення сумнівів на користь обвинуваченого виступає гарантією не тільки для обвинуваченого, воно служить також гарантією досягнення мети правосуддя. Завдяки даному правилу досягається об`єктивна істина, так як обвинувачення ґрунтується тільки на безсумнівних доказах і безспірних фактах.

Положеннями ст.ст.251,252 КУпАП передбачено, що доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, а також іншими документами.

Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише при наявності в її діях складу адміністративного правопорушення, обов`язковими елементами якого є: об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт, суб`єктивна сторона (вина). Відсутність хоча б одного із вказаних елементів виключає склад правопорушення взагалі, а порушена справа підлягає закриттю.

Об`єктом даного адміністративного проступку є суспільні відносини у сфері охорони державного кордону. Об`єктивна сторона правопорушення виражається у перетинанні або спробі перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску через державний кордон України або в пунктах пропуску через державний кордон України без відповідних документів або за документами, що містять недостовірні відомості про особу, чи без дозволу відповідних органів влади (формальний склад). Суб`єкт адміністративного проступку - загальний (фізичні осудні особи, які досягли 16-річного віку). Суб`єктивна сторона правопорушення визначається ставленням до наслідків і характеризується наявністю вини у формі умислу.

Відповідно до ст.12 ЗУ «Про державний кордон України» пропуск осіб, які перетинають державний кордон України, здійснюється органами Державної прикордонної служби України за дійсними документами на право в`їзду на територію України або виїзду з України.

Згідно роз`яснень, які містяться в абзаці 2 п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 року за №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», визнання особи винуватою може мати місце лише за умови доведеності її вини.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

В рішенні Європейського суду з прав людини від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» (Заява №39598/03) Європейський суд з прав людини зазначив, що суд, оцінюючи докази, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження вини ОСОБА_1 про наявність в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1ст.204-1 КУпАП.

За встановлених обставин суд приходить до переконання, що наявні обгрунтовані підстави для закриття провадження у цій справі на підставі п.1 ч.1ст.247 КУпАП.

Керуючись ст.ст.55 і 62 Конституції України, ст.ст.204 ч.2,247,268,278,280,287-289,294 КУпАП, ст.6 ч.1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд

П О С Т А Н О В И В:

Закрити на підставі п.1ст.247 КУпАП провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності за ст.204 ч.1 КУпАП гр ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканку АДРЕСА_1 , у зв`язку з відсутністю доказів на підтвердження складу та події адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, або її законним представником, - до Закарпатського апеляційного суду через Виноградівський районний суд Закарпатської області протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Суддя А. А. Надопта