ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 670/715/23

Провадження № 33/4820/414/24

Суддя Хмельницького апеляційного суду Кулеша Л.М., з участю секретаря судового засідання Мельничук К.С., захисника Бабчинського В.К., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в м.Хмельницькому, в режимі відеоконференцзв`язку, апеляційну скаргу захисника Бабчинського В.К., в інтересах ОСОБА_1 , на постанову Віньковецького районного суду Хмельницької області від 06 травня 2024,

в с т а н о в и л а:

Цією постановою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 17000 (сімнадцять тисяч) гривень з позбавленням права керування всіма видами транспортних засобів строком на 1 (один) рік.

Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір, на користь держави, у розмірі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 коп.

За постановою суду 29.10.2023 року о 22 год 14 хв в смт. Віньківці, по вул. Л. Українки, водій ОСОБА_1 керував автомобілем Рено-Меган державний номерний знак НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: різкий запах алкоголю з порожнини рота, почервоніння обличчя. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу та у медичному закладі відмовився, чим порушив п. 2.5 Правил дорожнього руху та вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Не погоджуючись з постановою суду, захисник Бабчинський В.К., в інтересах ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову місцевого суду скасувати та закрити провадження у справі. Вказує, що суд першої інстанції неправомірно обмежив його та ОСОБА_1 у праві на доступ до правосуддя, оскільки твердження суду про неприбуття адвоката у судове засідання не відповідає дійсності, та спростовується довідкою про тимчасову непрацездатність. Крім того, про критичний стан здоров`я його, як адвоката, суд було повідомлено в телефонному режимі та у письмовому вигляді на електронну адресу суду. На думку апелянта, місцевий суд необґрунтовано прийшов до висновку про неможливість застосування звільнення ОСОБА_1 від відповідальності внаслідок вчинення дій в межах крайньої необхідності, а саме під час реальної загрози повітряної тривоги. Окрім того, суд першої інстанції не спростував пояснення ОСОБА_1 про те, що поліцейські не відсторонювали його від керування транспортним засобом, який вимушений був керувати автомобілем під час повітряної тривоги заради порятунку інших людей, намагаючись своєчасно дістатися укриття.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника Бабчинського В.К., на підтримку поданої апеляційної скарги, допитавши свідка, дослідивши матеріали адміністративної справи, перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, вважаю, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.7 ст.294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.

Відповідальність за ч.1 ст.130 КУпАП наступає, у тому числі, і за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження, відповідно до встановленого порядку, огляду на стан алкогольного сп`яніння.

Згідно з приписами до п.2.5 Правил дорожнього руху України водій повинен, на вимогу працівника поліції пройти, в установленому порядку, медичний огляд для визначення стану алкогольного сп`яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин.

Зі змісту вказаної норми закону слідує, що проходження такого огляду є обов`язком водія, а не його правом.

Статтею 245 КУпАП України передбачено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Як зазначено в ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

У відповідності до вимог ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи та інших обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення. Ці фактичні дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, речовими доказами, а також іншими документами, як наголошується в ст. 251 КУпАП.

Суд першої інстанції, при встановленні обставин правопорушення, вирішенні питання про наявність події і складу правопорушення в діях ОСОБА_1 , доведеності його вини, зазначених вимог закону дотримався.

В судове засідання першої інстанції ОСОБА_1 направив заяву про розгляд справи без його присутності та зазначив, що у судове засідання прибути не зможе, так як перебуває за межами України. Також вказав, що за 2-3 години, до зупинки його автомобіля поліцейськими, випив 50 г алкоголю, щоб пом`янути загиблого побратима. Вимушений був сісти за кермо через повітряну тривогу, оскільки побратим його повідомив, що до Хмельницької області наближається зграя безпілотних дронів-камікадзе, а оскільки з ним були діти, то він вимушений був сісти за кермо автомобіля, щоб якнайшвидше дістатися до бомбосховища чи укриття. Від проходження обстеження на алкогольне сп`яніння він не відмовлявся, а хотів провести таке обстеження у присутності адвоката, якому зателефонував зразу після зупинки автомобіля. Адвокат приїхав через 15-20 хвилин, але поліцейські вже поїхали. Ні протоколу, ні інших документів поліцейські на місці зупинки не складали, а пізніше він дізнався від поліцейського Воха, якого випадково зустрів, що протокол складено за ст. 130 КУпАП через відмову проходити огляд на стан сп`яніння. Вини своєї не визнає, оскільки пропонував поліцейським пройти обстеження в підвалі-укритті.

Не зважаючи на такі пояснення ОСОБА_1 , його винуватість знайшла своє підтвердження у досліджених у судовому засіданні доказах.

Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серії ААД № 405425 від 29.10.2023 слідує, що 29.10.2023 року о 22 год 14 хв в смт. Віньківці, по вул. Л. Українки, водій ОСОБА_1 керував автомобілем Рено-Меган державний номерний знак НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: різкий запах алкоголю з порожнини рота, почервоніння обличчя. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу та у медичному закладі відмовився, чим порушив п. 2.5 Правил дорожнього руху та вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Вказаний протокол відповідає вимогам ст.ст. 254, 256 КУпАП, складений уповноваженою на те особою, визначеною ст. 255 КУпАП, а наведені у ньому обставини об`єктивно стверджуються іншими доказами, дослідженими суддею по справі.

Також його вина підтверджується достовірними даними, а саме:

-акту огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів відносно ОСОБА_1 у зв`язку з виявленими ознаками алкогольного сп`яніння: різкий запах алкоголю з порожнини рота, почервоніння обличчя. Від проходження огляду та від підпису в акті ОСОБА_1 відмовився;

-розписками про роз`яснення прав і обов`язків, передбачених ст. 63 Конституції України і ст. 268 КУпАП та про інформування особи, яка підлягає огляду на стан сп`яніння, про порядок застосування спеціального технічного засобу, від підпису у яких ОСОБА_1 відмовився.

-письмовими поясненнями ОСОБА_1 , поданими до суду, в тій частині, що він випив алкоголь та керував транспортним засобом.

В якості свідка місцевим та апеляційним судом було допитано ОСОБА_2 , який займає посаду інспектора з РПП сектору поліцейської діяльності № 1 відділення поліції № 3 Хмельницького районного управління поліції ГУНП в Хмельницькій області. Свідок показав, що на лінію 102 надійшло повідомлення про те, що водій транспортного засобу Рено-Меган державний номерний знак НОМЕР_1 перебуває в стані алкогольного сп`яніння, їхав на великій швидкості і різко загальмував. Вказаного водія транспортного засобу було зупинено для перевірки отриманої інформації. Під час зупинки та перевірки документів, виявивши у ОСОБА_1 ознаки алкогольного сп`яніння, останньому, було запропоновано пройти огляд на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу. З початку ОСОБА_1 сказав, що випив через те, що у нього загинув друг, погодився пройти огляд на місці зупинки. Але потім почав кричати, скандалити та відмовився пройти огляд на стан сп`яніння, оскільки він не був за кермом. Чи оголошували в той час повітряну тривогу вже не пам`ятає, але ОСОБА_1 не посилався на те, що йому чи членам його сім`ї щось загрожує. Також ОСОБА_1 відмовився пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння в медичному закладі.

У відповідності до статті 251 КУпАП відеофіксація є одним із доказів в справі про адміністративне правопорушення, тому з метою всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин справи в їх сукупності, місцевим судом та судом апеляційної інстанції були досліджені відеозаписи з нагрудних відеокамер (відеореєстраторів) інспекторів патрульної поліції.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що ОСОБА_1 не керував транспортним засобом, а тому і не було підстав проходити огляд на стан сп`яніння, спростовуються відеозаписом з нагрудної камери працівників поліції, який долучений до матеріалів справи, та якому суд першої інстанції дав належну оцінку, з якого вбачається рух автомобіля який працівники поліції зупиняють за допомогою проблискових маячків. Підходять до водія, за кермом перебуває ОСОБА_1 . Поліцейський повідомляє водію, що надійшло повідомлення про можливе вчинення ним ДТП та керування в стані алкогольного сп`яніння. Під час пред`явлення документів ОСОБА_1 сказав, що в той день випив 50 гр, так як у нього загинув друг, першочергово погодився пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки автомобіля, але, в подальшому, почав заперечувати факт перебування за кермом і від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу та в медичній установі відмовився. Надалі, поліцейські роз`яснюють ОСОБА_1 його права, складають протокол та пропонують з ним ознайомитися, від підпису відмовляється.

Твердження апелянта про те, що адміністративне правопорушення ОСОБА_1 було вчинене в стані крайньої необхідності, що за ст.17 КУпАП є обставиною, яка виключає адміністративну відповідальність, на думку апеляційного суду, не є слушними, виходячи з наступного.

Керування транспортним засобом в стані алкогольного чи іншого сп`яніння є найбільш тяжким правопорушенням у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, а водій у стані сп`яніння є загрозою для життя та здоров`я інших учасників дорожнього руху: водіїв, пішоходів, велосипедистів, а також і для самого себе та власності третіх осіб.

Відповідно до ст.17 КУпАП особа, яка діяла в стані крайньої необхідності, необхідної оборони або яка була в стані неосудності, не підлягає адміністративній відповідальності.

Згідно з приписами ст.18 КУпАП не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто, для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

Так, в постанові від 21 грудня 2018 року в справі № 686/5225/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зауважив, що у разі вчинення особою діяння у стані крайньої необхідності така особа не лише звільняється від адміністративної відповідальності, а такі дії взагалі не розглядаються як адміністративне правопорушення, оскільки в діянні немає ознаки вини.

Інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства.

Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам.

Однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто, засобами не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.

Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте, визначальним має бути об`єктивний критерій.

В рішенні по справі «О' Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 року, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати (далі Суд) постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Враховуючи вищевикладене, коли ОСОБА_1 реалізував своє право володіти та керувати транспортним засобом, він тим самим погодився нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі згідно встановлених норм закону держави Україна.

Суд критично відноситься до доводів апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 діяв в стані крайньої необхідності, так як їхав з дітьми в найближче укриття, у зв`язку з оголошеною повітряною тривогою, виходячи з переглянутого відеозапису, який відображає, що повітряна тривога зазвучала вже після того, як працівники поліції зупинили ОСОБА_1 і він відмовився від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння.

Таким чином, зважаючи на конкретні обставини справи, правопорушення, яке вчинив ОСОБА_1 є умисною, суспільно небезпечною дією, а тому, зазначені в апеляційній скарзі обставини не можуть вважатись такими, що дають підстави для закриття справи - у зв`язку з вчиненням дій особою в стані крайньої необхідності.

Будь-яких фактичних даних, які б спростовували чи ставили під сумнів достовірність відеозапису стороною захисту не надано. Не встановлено таких і під час апеляційного розгляду справи.

Ці обставини адміністративної справи давали суду підстави дійти висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у порушенні вимог п. 2.5 ПДР України та вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Посилання апелянта на порушення права на захист ОСОБА_1 не заслуговують на увагу, оскільки його право, як на особисту участь у судовому засіданні, так і на захист було відновлене апеляційним судом, ОСОБА_1 та його захиснику, як апелянту, надано право давати пояснення, заявляти клопотання, брати безпосередню участь у судому засіданні, користуватися правовою допомогою, збирати і подавати суду докази на підтвердження невинуватості ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. Свої права в апеляційній інстанції ОСОБА_1 реалізовував, скориставшись правовою допомогою. Його захист здійснював захисник Бабчинський В.К., під час судового засідання, який давав пояснення та докази на підтвердження доводів апеляційної скарги, виконував інші дії відповідно до укладеної із ОСОБА_1 угоди, а тому порушення його права на захист виключається.

Всі інші доводи, наведені у апеляційній скарзі та в судовому засіданні апелянтом, були предметом ретельного дослідження та змістовного аналізу судом першої інстанції, цілком спростовані висновками, наведеними судом у постанові, інших відомостей, які б могли вплинути на постановлення іншого рішення матеріали справи не містять.

Аналогічні посилання в апеляційній скарзі носять загальний характер та є суб`єктивними, у зв`язку з чим апеляційний суд приходить висновку, що немає необхідності наводити спростування на кожен аргумент апелянта, викладений ним у поданій апеляційній скарзі.

При цьому апеляційний суд керується висновком ЄСПЛ, зроблений ним у справі «Серекін та інші проти України» від 10.02.2010 року, де в п. 51 Суд вказав, що хоча пункт 1 статті Конвенції (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, однак його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

Жодних належних та допустимих доказів, які б викликали сумніви у об`єктивності вищевказаних матеріалів, їх фальсифікації, стороною захисту не надано, не здобуто таких і в процесі апеляційного розгляду, а тому законні підстави для їх відхилення у суду відсутні.

Суд обґрунтовано прийшов до висновку, керуючись принципом «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у пункті 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України», що доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Невизнання ОСОБА_1 своєї вини у вчиненні цього адміністративного правопорушення, є способом його самозахисту, бажанням уникнути відповідальності за скоєне та спростовується матеріалами справи.

Постанова судді місцевого суду про визнання ОСОБА_1 винним у вчиненні вказаного адміністративного правопорушення, відповідає вимогам Закону, адміністративне стягнення за це правопорушення накладено в межах санкції, передбаченої ч.1 ст.130 КУпАП, а тому підстав для її скасування чи зміни немає.

Керуючись ст.294 КУпАП, суддя,

п о с т а н о в и л а:

Постанову Віньковецького районного суду Хмельницької області від 06 травня 2024 стосовно ОСОБА_1 залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника Бабчинського В.К. без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Хмельницького

апеляційного суду Л.М.Кулеша