Справа № 444/4295/24
Провадження № 3/444/2090/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2024 року суддя Жовківського районного суду Львівської області Мікула В. Є., з участю захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності - ОСОБА_1 - адвоката Козакевича Р. В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Жовкві Львівської області справу про адміністративне правопорушення, яка надійшла з Відділу поліції № 2 Львівського районного управління поліції № 1 ГУНП у Львівській області про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий Жовківським РВ УМВС України у Львівській області 08 квітня 1997 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2

за ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення

В С Т А Н О В И В :

Згідно протоколу серії ААД № 998362, який 08 жовтня 2024 року складений інспектором СРПП Відділу поліції № 2 Львівського районного управління поліції № 1 Головного управління національної поліції у Львівській області, ОСОБА_1 08 жовтня 2024 року о 19 год. 01 хв. в селі Смереків по вулиці Центральна, 25 Львівського району Львівської області керував автомобілем ВАЗ 21063, номерний знак НОМЕР_3 з явними ознаками алкогольного сп`янінння: запах алкоголю з порожнини рота, поведінка, що не відповідає ситуації, яка склалася. Від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку відмовився, що фіксувалося на боді камеру 1070, чим порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху, за що відповідальність передбачена ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце проведення такого був повідомлений належним чином.

Захисник ОСОБА_1 адвокат Козакевич Р.В. в судовому засіданні повідомив, що його підзахисний не має можливості прибути в судове засідання, однак він не заперечує проти розгляду справи у його відсутності, довіряє йому повністю захист його прав та інтересів в судовому засіданні.

Суддя враховує, що явка ОСОБА_1 згідно статті 268 Кодексу України про адміністративні правопорушення не є обов`язковою при розгляді даної категорії справи, крім того суд бере до уваги, що в судовому засіданні є присутній захисник особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, а тому суддя приходить до висновку про можливість розгляду справи без участі ОСОБА_1 .

Захисник ОСОБА_1 , адвокат Козакевич Ростислав Васильович, подав на адресу суду письмове клопотання, яке підтримав в судовому засіданні, про закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а саме у зв`язку із відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.

Клопотання мотивоване тим, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо керування транспортним засобом ОСОБА_1 в стані алкогольного сп`яніння до моменту приїзду екіпажу поліції до місця, де був припаркований транспортний засіб ВАЗ 21063, номерний знак НОМЕР_3 .

Водночас, зі слів захисника, ОСОБА_1 пояснює, що припаркуваши транспортний засіб, вже після зупинки такого та не маючи наміру продовжувати рух автомобілем, він вживав алкоголь.

Про це ОСОБА_1 зазначав і працівникам поліції, що підтверджується відеозаписами, які є в матеріалах справи.

Захисник наголошує, що ОСОБА_1 у вину поставлено керування транспортним засобом 08 жовтня 2024 року о 19 год. 01 хв., тобто вже після того я працівники поліції приїхали на місце події та сказали ОСОБА_1 від`їхати автомобілем, тобто спровокували ОСОБА_1 на вчинення адміністративного правопорушення, та всупереч своїм обов`язкам та завданням, не вчинили дій на запобігання вчиненню ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, хоча відразу після початку спілкування і ще до того як ОСОБА_1 здійснив рух транспортним засобом поліцейський мав можливість встановити ознаки алкогольного сп`яніння, оскільки такі були очевидними, що підтверджується навіть представленим відеозаписом.

Крім того працівники поліції в складених документах зазначають про таку ознаку алкогольного сп`яніння як запах алкоголю з порожнини рота, яка не могла не бути встановленою працівником поліції при близькому спілкуванні із ОСОБА_1 .

Вивчивши клопотання про закриття справи захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, вислухавши позицію адвоката, проаналізувавши повно та всебічно матеріали справи про адміністративне правопорушення, дослідивши докази кожен окремо та їх в сукупності, суддя приходить до наступного висновку.

Згідно ст. 245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності із законом.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, суд, при розгляді справи про адміністративне правопорушення, крім іншого, зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Зі змісту ст. 252 КУпАП вбачається, що оцінка доказів при розгляді справ про адміністративні правопорушення ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні усіх обставин справи в їх сукупності.

Згідно зі ст. 251 КУпАП на основі доказів встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, поясненнями свідків та ін.

Згідно п. 2.5 ПДР України водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Згідно п. 2.9а ПДР України водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції .

Для з`ясування всіх обставин справи, повноти розгляду справи судом було детально досліджено протокол про адміністративне правопорушення, а також всі докази, які долучені до матеріалів справи, в тому числі і наявні в матеріалах справи відеозаписи.

Так із відеозапису під назвою «01070__0015A.MP4», на початку відеозапису, реальний час зафіксований на відео 18 год. 57 хв. 27 с., вбачається, що автомобіль ВАЗ 21063, номерний знак НОМЕР_3 стоїть припаркований, рух транспортним засобом не здійснюється.

До даного автомобіля підходить працівник поліції, який впритул підходить до дверей водія, навіть згинається до вікна автомобіля та починає спілкування із особою, яка сидить на місці водія, як в подальшому встановлено, ОСОБА_1 .

При цьому працівник поліції стверджує, що автомобіль припаркований із порушенням ПДР.

Із самого початку відеозапису вбачається, що в ОСОБА_1 є ознаки сп`яніння, а саме порушення мови, зміна забарвлення шкірного покриву обличчя, поведінка, що не відповідає обстановці.

Суддя приходить до висновку, що дані ознаки сп`яніння не могли не бути встановлені працівниками поліції.

Сам працівник поліції після спілкування із ОСОБА_1 дає вказівку останньому від`їхати.

На що ОСОБА_1 відповів «добре, як скажете» (цей же кліп, 18 год. 58 хв. 02 с.-18 год. 58 хв. 05 с.).

Тобто руху транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 , зупинку такого працівника поліції до цього часу з представлених відеозаписів не вбачається.

19 год. 04 хв. 30 с. на запитання працівника поліції до ОСОБА_1 про те як він собі дозволяє керувати транспортним засобом в стані сп`яніння, ОСОБА_1 чітко відповідає, що стояв, може не їхати.

19 год. 05 хв. ОСОБА_1 чітко стверджує, що він стояв, не керував транспортним засобом, і зазначає, що працівники поліції змусили його від`їхати транспортним засобом.

Суддя враховує, що згідно протоколу про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 звинувачується саме в керуванні транспортним засобом о 19 год. 01 хв., тобто вже після того як працівник поліції сказав ОСОБА_1 від`їхати автомобілем.

Тобто суддя приходить до висновку, що поліцейський спровокував ОСОБА_1 на вчинення адміністративного правопорушення, та всупереч своїм обов`язкам та завданням, не вчинив дій на запобігання вчиненню ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, хоча відразу після початку спілкування і ще до того як ОСОБА_1 здійснив рух транспортним засобом мав можливість встановити ознаки алкогольного сп`яніння, оскільки такі були очевидними, що підтверджується навіть представленим відеозаписом.

Крім того суддя бере до уваги, що працівники поліції в складених документах зазначають про таку ознаку алкогольного сп`яніння як запах алкоголю з порожнини рота, яка не могла не бути встановленою працівником поліції при близькому спілкуванні із ОСОБА_1 .

Із відеозапису під назвою «01070__0016A.MP4», вбачається, що о 19 год. 10 хв. 30 с. ОСОБА_1 на висловлене працівником поліції про те, що не можна керувати автомобілем в стані алкогольного сп`яніння, чітко вказав, що він вживав алкоголь вже після зупинки транспортного засобу, нікуди не їхав.

19 год. 10 хв. 50 с. ОСОБА_1 знову чітко зазначає, що стояв, міг свого зятя попросити забрати автомобіль, а працівники поліції змусили його здійснити рух транспортним засобом.

19 год. 14 хв. 40 с. ОСОБА_1 знову зазначає, що приїхав, зупинився і тоді лише вживав алкоголь.

19 год. 19 хв. 00 с. ОСОБА_1 знову вказує, що він не їхав, а стояв, в подальшому ще раз повторяє, що не їхав, а стояв.

Із відеозапису під назвою «01070__0018A.MP4» вбачається, що о 19 год. 30 хв.30 с. ОСОБА_1 знову зазначає, що спочатку стояв, автомобіль був припаркований, що і підтверджує працівник поліції, сама поліцейська визнає, що попросили ОСОБА_1 від`їхати автомобілем.

В подальшому ОСОБА_1 надалі в присутності своєї дочки надалі заперечував факт керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння та пояснював, що здійснив рух автомобілем після вказівки працівників поліції.

З наявних у матеріалах справи доказів можна дійти беззаперечного висновку, що відсутні докази будь-якого першочергово керування ОСОБА_1 транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, в тому числі до чи в момент приїзду працівників поліції.

Крім того суддя враховує, що ОСОБА_1 ставиться у вину керування транспортним засобом о 19 год. 01 хв., а відеозапис розпочинається о 18 год. 57 хв., коли автомобіль стояв припаркований.

В подальшому вже в присутності працівників поліції після розмови з ними, ОСОБА_1 на вимогу працівника поліції від`їхати, здійснив рух транспортним засобом.

Тобто враховуючи представлені відеозаписи суддя приходить до висновку, що ОСОБА_1 слова поліцейського оцінив як вказівку на виконання певних дій, а саме на перепаркування автомобіля, тому і здійснив рух транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, хоча в матеріалах справи відсутні докази, що до того ОСОБА_1 керував автомобілем в стані алкогольного сп`яніння.

З відеозаписів з нагрудних камер поліцейських також не вбачається, що на момент їх прибуття ОСОБА_1 керував транспортним засобом. Натомість відеозапис відображає, що на момент прибуття екіпажу поліції автомобіль стоїть припаркований, рух не здійснює.

Відповідно до ст. 9 Конституції УкраїниКонвенція про захист прав людини і основоположних свобод та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Україна, давши згоду на обов`язковість міжнародного договору, зобов`язується діяти таким чином, щоб не позбавити його мети та не зробити його неможливим для виконання. Тому і ратифікована Конвенція і практика ЄСПЛ відповідно доЗакону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції`для України є джерелами права і обов`язковими до застосування.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, справи про адміністративні правопорушення є кримінальними для цілей застосування Конвенції (див. рішення у справах «Езтюрк проти Німеччини» (Ozturk v. Germany), від 21 лютого 1984 року, пп. 52-54, Series A № 73; «Лауко проти Словаччини» (Lauko v. Slovakia), 2 вересня 1998 року, пп. 56-59, Reports of Judgments and Decisions 1998-VI;

У рішенні по справі «Нечипорук і Йонкало проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що докази, отримані в кримінальному провадженні з порушенням встановленого порядку, призводять до його несправедливості в цілому, незалежно від доказової сили таких доказів і від того, чи мало їх використання вирішальне значення для засудження обвинуваченого судом.

ЄСПЛ під провокацією (поліцейською) розуміє випадки, коли задіяні посадові особи, які є або співробітниками органів безпеки, або особами, що діють за їх дорученням, не обмежують свої дії лише розслідуванням кримінальної справи по суті неявним способом, а впливають на суб`єкт з метою спровокувати його на скоєння злочину, який в іншому випадку не було би скоєно, задля того щоб зробити можливим виявлення злочину, тобто отримати докази та порушити кримінальну справу (рішення ЄСПЛ у справі «Раманаускас проти Литви» від 5 лютого 2008 року).

При цьому основні вимоги щодо справедливого розгляду справи, визначені в ст. 6 Конвенції, відносяться до всіх видів злочинів, від легких до особливо тяжких. Суспільний інтерес не може виправдовувати використання доказів, отриманих за допомогою провокації.

Статтею 1 КУпАП визначено, що завданням цьогоКодексу, серед інших, є запобігання правопорушенням, а не провокація громадян на їх вчинення.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 1ст. 2 Закону України «Про Національну поліцію» завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: 1) забезпечення публічної безпеки і порядку; 2) охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави.

Згідно з п. 1, 2, 3, 4, 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань: здійснює превентивну та профілактичну діяльність, спрямовану на запобігання вчиненню правопорушень; виявляє причини та умови, що сприяють вчиненню кримінальних та адміністративних правопорушень, вживає у межах своєї компетенції заходів для їх усунення; вживає заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення; вживає заходів, спрямованих на усунення загроз життю та здоров`ю фізичних осіб і публічній безпеці, що виникли внаслідок учинення кримінального, адміністративного правопорушення; регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього рухуйого учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Працівники поліції, які вели спілкування із ОСОБА_1 ще до моменту керування ним транспортним засобом, зокрема поліцейський, який впритул спілкуючись із ОСОБА_1 , коли підійшов до дверей водія, в автомобілі було відчинене переднє вікно, з відеозапису чітко вбачаються ознаки сп`яніння в ОСОБА_1 , вказаних вимог закону не дотримався, оскільки спілкувався з ОСОБА_1 на близькій відстані, при цьому звертається до ОСОБА_1 щоб він від`їхав автомобілем, перепаркував такий.

Тобто виявивши у ОСОБА_1 ознаки алкогольного сп`яніння, поліцейські мали вжити заходів щодо недопущення його до можливого керування транспортним засобом. Натомість вони такого не зробили, а фактично працівники поліції спонукали ОСОБА_1 керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, після чого поліцейськими складено щодо нього протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Таким чином фактично саме з вини працівників поліції, які не попередили вчинення адміністративного правопорушення, а посприяли у його вчиненні, ОСОБА_1 було здійснено рух транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння.

Даючи оцінку наявним у справі доказам у їх сукупності суддя приходить до висновку, що дії працівників поліції, які виразились, зокрема, у тому, що вони надали ОСОБА_1 вказівку здійснити рух (перепаркувати) транспортний засіб, по суті вчинені виключно з метою спонукання ОСОБА_1 до керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, зважаючи на те, що відсутні будь-які докази, що до прибуття працівників поліції ОСОБА_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керував автомобілем, однак вже виконуючи вказівку працівника поліції, був змушений керувати транспортним засобом.

Враховуючи конкретні обставини зазначеної справи, є очевидним, що без зазначених дій працівників поліції, правопорушення не було б вчинено, тобто мала місце провокація та схиляння ОСОБА_1 до керування транспортним засобом і як наслідок подальше складення відносно нього протоколу за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Згідно з пунктом 4 Рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010, конституційний принцип правової держави передбачає встановлення правопорядку, який повинен гарантувати кожному утвердження і забезпечення прав і свобод людини (статті1,3, частина друга статті19 Основного Закону України).Конституція України визначає основні права і свободи людини і громадянина та гарантії їх дотримання і захисту, зокрема: ... юридична відповідальність особи має індивідуальний характер (частина друга статті 61); обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (частина третя статті 62); конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбаченихКонституцією України(частина перша статті 64).

Відповідно до п. 4.1 вказаного рішення, Конституційний Суд України на підставі наведеного дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

У рішенні по справі «Нечипорук і Йонкало проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що докази, отримані в кримінальному провадженні з порушенням встановленого порядку, призводять до його несправедливості в цілому, незалежно від доказової сили таких доказів і від того, чи мало їх використання вирішальне значення для засудження обвинуваченого судом.

Докази, які є в матеріалах справи є суперечливими, а тому не можуть бути розцінені як такі, що беззаперечно вказують на доведеність винуватості ОСОБА_1 у порушенні ним п. 2.5 Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність за ч. 1ст. 130 КУпАП.

Відповідно до сталої практики Європейського суду із прав людини, висловленої у чисельних рішення Суду («Енгель та інші проти Нідерландів», «Лутц проти Німеччини», «Карелін проти Російської Федерації», «Гурепка проти України», «Швидка проти України» та інші) провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП повинне проводитись за процедурою, передбаченою для кримінальних правопорушень. Європейський суд із прав людини виключає можливість притягнення особи до відповідальності за вчинення правопорушення, на яке особу підбурили працівники поліції. Так, у рішеннях ЄСПЛ, ухвалених у справах «Тейшейро де Кастро проти Португалії», «Раманаускас проти Литви», «Баннікова проти Російської Федерації» та інших Судом зазначено те, що притягнення особи до відповідальності за правопорушення, вчинене внаслідок підбурювання із сторони поліцейських буде свідчити про порушення ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

А тому суддя приходить до висновку, що відсутні підстави для притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за ч. 1 ст. 130КУпАП у зв`язку із недоведеністю його вини у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема, по справам «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002 неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.

Враховуючи викладене, а також те, що в силу принципу презумпції невинуватості всі сумніви у винуватості особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь, суд приходить до висновку, що вина ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП не доведена поза розумним сумнівом допустимими та достовірними доказами.

Згідно п. 4 ст. 129 Конституції України, однією із засад судочинства є змагальність сторін і закон не покладає на суд обов`язок збирати докази винуватості чи невинуватості особи.

Ч. 3 ст. 62 Конституції України встановлено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ст. 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

За наведених вище обставин, суд прийшов до переконання, що відсутні підстави для притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП у зв`язку із недоведеністю його вини у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

А тому суд приходить до висновку, що справа про притягнення громадянки ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір стягується у разі ухвалення судом постанови про накладення адміністративного стягнення.

Враховуючи, що справа підлягає закриттю у зв`язку із відсутністю події та складу адміністративного правопорушення, а тому відповідно судовий збір стягненню з ОСОБА_1 не підлягає.

Керуючись ч. 1 ст. 130, п. 1 ч. 1 ст. 247, статтями 266, 283, ч. 2 ст. 284, ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суддя,-

П О С Т А Н О В И В :

Справу про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративне правопорушення - закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а саме у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Постанова судді у справах про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, за винятком постанов про застосування стягнення, передбаченого статтею 32 або 32-1 цього Кодексу.

Постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного суду через Жовківський районний суд Львівської області в порядку ст. 287 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Суддя: Мікула В. Є.