Номер провадження 3/521/8731/24
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2024 року м. Одеса

Суддя Малиновського районного суду м. Одеси Плавич І.В., розглянувши матеріали адміністративної справи, що надійшли з Управління патрульної поліції в Одеській області відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП,

УСТАНОВИВ:

Як вбачається із протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 130120 від 15.09.2024 року, ОСОБА_1 15.09.2024 року о 22 годині 00 хвилин керував автомобілем «Volvo v50» д.н. НОМЕР_1 та став учасником ДТП в місті Одеса, вул. Адмірала Лазарева 36, та мав ознаки алкогольного сп`яніння, запах алкоголю з порожнини рота, порушення координації рухів, почервоніння очей, від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці та в медичному закладі відмовився.

Згідно відомостей з протоколу серії серії ЕПР1 № 130120 від 15.09.2024 року водій ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху України.

ОСОБА_1 у відкрите судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином.

Захисник ОСОБА_1 адвокат Бершавський О.В. подав клопотання про закриття провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 130 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП.

Своє клопотання мотивував тим, що ОСОБА_1 виконував всі дії, які від нього вимагали поліцейські та не відмовлявся від проходження медичного огляду ані на місці, ані в медичному закладі. Направлення на огляд ОСОБА_1 з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції до КНП ООМЦПЗ ООР не складалося, ОСОБА_1 не вручалося, не оголошувалося та жодним іншим чином відомості його не доводилися до ОСОБА_1 . Факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом Volvo v50 д.н. НОМЕР_1 відсутній.

Розглянувши матеріали справи, суддя вважає, що провадження у справі підлягає закриттю з наступних підстав.

Відповідно до ст.251 КУпАП доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні чи інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів, що мають функції фото- і кіно зйомка та іншим.

Проаналізувавши матеріали справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 разом з відеозаписами з нагрудних камер поліцейських, що знаходиться у матеріалах справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Відповідно до ст. 255 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 КУпАП.

Верховний Суд у справі №338/17 роз`яснив, що візуальне спостереження за дотриманням правил дорожнього руху працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі лише у тому випадку, коли воно зафіксовано у встановленому законом порядку, а для підтвердження порушення Правил дорожнього руху України, відповідно до ст. 251 КпАП України працівники мають надати, зокрема відеозапис події, фотокартки. Саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення такого правопорушення.

Відповідно до вимог ст. ст. 31, 40 Закону України «Про національну поліцію», поліція може застосовувати превентивні заходи, зокрема застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.

Поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Відповідно до п. 2.5 Правил дорожнього руху України - водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Згідно з п. 2.9 Правил дорожнього руху України - водієві забороняється:

а) керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції;

б) керувати транспортним засобом у хворобливому стані, у стані стомлення, а також перебуваючи під впливом лікарських препаратів, що знижують швидкість реакції і увагу.

Судом були досліджені наявні в матеріалах справи відеозаписи подій, які стали підставою для складання адміністративного протоколу за ч. 1 ст. 130 КУпАП відносно ОСОБА_1 та інші докази долучені працівниками поліції. З протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 130120 від 15.09.2024 року вбачається, що на місті правопорушення свідки не залучались, проводилась відеофіксація з портативних відеорегістраторів, з відеозаписів вбачається, що працівники поліції прибули на місце ДТП, при оформленні ДТП пропонують ОСОБА_1 пройти огляд в установленому законному порядку на місці для встановлення факту перебування в стані алкогольного сп`яніння. ОСОБА_1 погоджується пройти огляд на місці та вчиняє дії направленні на проходження огляду на стан сп`яніння на місці за допомогою приладу Drager та після виявлення технічної неможливості пройти огляд на місці пропонує поліцейським пройти огляд в медичному закладі, що було проігноровано поліцейськими. Крім того з відеозапису не підтверджується факт керування автомобілем ОСОБА_1 в 22 годині 00 хвилин 15.09.2024 року, оскільки в час зазначений в протоколі, як і в час, з якого розпочинаються відеозаписи 20 годин 52 хвилини, ОСОБА_1 перебуває біля автомобіля поліцейских.

Доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом, зазначене викладено в п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14.02.2008р. у справі «Кобець проти України».

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Також, в справі «Пол і Одрі Едвардс проти Об`єднаного Королівства» (№46477/99), Європейський суд з прав людини зазначив, що компетентні органи завжди повинні докладати серйозних зусиль для з`ясування обставин справи і не повинні керуватись необдуманими або необґрунтованими висновками для розслідування, або в якості підстав для прийняття рішень.

Оцінюючи в сукупності докази, які наявні в матеріалах справи надаючи належну юридичну оцінку, суд приходить до наступного.

В фабулі протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 130120 від 15.09.2024 року працівник поліції вказав, що ОСОБА_1 від проходження огляду в установленому законному порядку відмовився. На відеозаписах наявних в матеріалах справи факт відмови ОСОБА_1 від проходження огляду в установленому законному порядку відсутній, а дії останнього визнанні ухилянням від проходження медичного огляду.

Стаття 130 КпАП України є бланкетною нормою та необхідно керуватися нормами Правил дорожнього руху України де в пункті 2.5 зазначено пройти огляд (тест) тощо на вимогу працівника поліції, згідно з Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої Наказом МВС України, МОЗ України 09.11.2015 р. № 1452/735 у разі відмови від проходження огляду (тесту) тощо на виявлення ознак сп`яніння поліцейський фіксує відмову водія від проходження огляду в встановленому законному порядку.

В зазначених нормах відсутній термін «ухилявся» від проходження в встановленому законному порядку від проходження медичного огляду.

Крім того, на відеозаписах поліцейський не ознайомлює ОСОБА_1 з порядком проходження огляду за допомогою приладу Drager, самостійно, без надання можливості ОСОБА_1 оглянути пакування трубки для Drager, встановлює її до пристрою.

Зазначені дії ставлять під сумнів об`єктивність проведення медичного огляду на місці та його результати, в тому числі справність пристрою Drager та його належне функціонування.

Враховуючи вище викладене суд приходить до переконання, що ОСОБА_1 не відмовлявся від проходження медичного огляду, крім того дана обставина підтверджується відеозаписами наявними в матеріалах справи.

Таким чином, відомості викладені в протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 130120 від 15.09.2024 року спростовуються відеозаписами з нагрудних камер № 474166, 473736, згідно яких ОСОБА_1 наполягає на проходженні медичного огляду на місці, та після неможливості його проведення на місці в медичному закладі.

Крім того, згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 130120 від 15.09.2024 року, ОСОБА_1 15.09.2024 року о 22 годині 00 хвилин керував автомобілем Volvo v50 д.н. НОМЕР_1 , однак з відеозаписів вбачається, що о 22 годині 00 хвилин ОСОБА_1 не перебував за кермом автомобіля та не керував останнім.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у правах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», судам слід ураховувати, що відповідальність за ст. 130 КпАП України несуть особи, які керують транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.

Керування транспортним засобом слід розуміти як виконання функцій водія під час руху такого засобу. Для притягнення до відповідальності за ст. 130 КпАП України не має значення, протягом якого часу особа, яка перебуває у стані сп`яніння чи під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, керувала транспортним засобом. Правопорушення вважається закінченим з того моменту, коли він почав рухатись.

Керування транспортним засобом це умисне виконання особою функцій водія шляхом вчинення технічних дій для приведення транспортного засобу в рух та зворушення з місця, а під час руху для зміни напрямку руху та/чи швидкості транспортного засобу.

Оцінюючи в сукупності докази надані працівниками поліції на підтвердження факту керування автомобілем Volvo v50 д.н. НОМЕР_1 о 22 годині 00 хвилин 15.09.2024 року громадянином ОСОБА_1 , суд приходить до висновку, що даний факт не підтверджений.

Європейський Суд з прав людини у рішенні «Шмауцер (Schmautzer) проти Австрії» від 23 жовтня 1995 року зазначив, що дорожньо-транспортні правопорушення, за які може бути накладено стягнення у виді штрафу чи обмеження у користуванні водійськими правами, підпадають під визначення «кримінального обвинувачення». Позбавлення прав на управління транспортним засобом також розглядається Європейським Судом кримінально-правовою санкцією, оскільки «право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності» (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Маліге проти Франції» від 23 вересня 1998).

Згідно «критеріїв Енгеля», сформованих Європейським судом з прав людини у справі «Енгель та інші проти Нідерландів» (1976 рік), критеріями для визначення поняття «кримінальне обвинувачення» є: критерій національного права (чи підпадає певне протиправне діяння під ознаки злочину згідно з національними нормами); критерій кола адресатів (якщо відповідальність поширюється на невизначене коло осіб, то правопорушення підлягає кваліфікації як кримінальне); критерій мети та тяжкості наслідків (у випадку, якщо у санкції наявний саме елемент покарання, а передбачені санкції є достатньо суворими, скоєне правопорушення розглядається за природою кримінального злочину).

При цьому кваліфікація порушення/обвинувачення як «кримінального» дає особі додаткові гарантії, які передбаченіКонвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, у тому числі обов`язок довести вину особи, який передбачений ч. 2 ст. 6 Конвенції, та заборона подвійного притягнення до відповідальності за одне порушення (ст. 4 Протоколу 7 до Конвенції).

Відповідно до ст. 2 КУпАП положення цього Кодексу поширюються і на адміністративні правопорушення, відповідальність за вчинення яких передбачена законами, ще не включеними до Кодексу.

Зміни до законодавства України про адміністративні правопорушення можуть вноситися виключно законами про внесення змін до цього Кодексу та інших законів України, що встановлюють адміністративну відповідальність, та/або до законодавства України про кримінальну відповідальність, та/або до кримінального процесуального законодавства України. Застосовуючи аналогію права суд констатує, що частинами другою та четвертою статті 17 КПК, передбачають: «Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи».

Відповідно до ст.62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

Відповідно до ст. 7 КпАП України ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Спираючись на положення ч.1 ст.6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також на практику Європейського суду з прав людини у справах «Лучанінова проти України»(рішення від 09.06.2011 р., заява № 16347/02),«Малофєєва проти Росії» (рішення від 30.05.2013 р., заява №36673/04), «Карелін проти Росії» (заява № 926/08, рішення від 20.09.2016 р.), беручи до уваги адміністративне стягнення, передбачене ч.1 ст.130 КпАП України, необхідно виходити з того, що, як і у кримінальному провадженні, суд у цій справі має бути неупередженим і безстороннім і не вправі самостійно змінювати на шкоду особі формулювання правопорушення, викладене у фабулі протоколу про адміністративне правопорушення. Відповідне формулювання слід вважати по суті викладенням обвинувачення у вчиненні адміністративного правопорушення, винуватість у скоєнні якого має бути доведено не судом, а перед судом у змагальному процесі. Суд також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки таким чином, неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як зазначено в п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

За даних обставин суд доходить до висновку, що матеріали справи не містять беззаперечних доказів, які б свідчили про винуватість ОСОБА_1 , тому суд приходить до переконання про необхідність закриття провадження по справі у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 130,247,268,279,280,283,284 КУпАП, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у адміністративній справі відносно ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ч. 1 ст. 130 КУпАП закрити у зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення.

Постанова у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду, особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом 10 (десяти) днів з дня винесення постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

У разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу.

Постанова може бути пред`явлена до виконання протягом трьох місяців.

Суддя І.В. Плавич