ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 495/4126/24

Номер провадження 3/495/1960/2024

30 травня 2024 рокум. Білгород-Дністровський

Суддя Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області Анісімова Н.Д., розглянувши матеріали, які надійшли ІНФОРМАЦІЯ_1 про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , за ч.1 ст. 204-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

встановила:

07.05.2024 до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від ІНФОРМАЦІЯ_3 НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України надійшли матеріали про притягнення до адміністративної відповідальності, за ч.1 ст. 204-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення ОСОБА_1 .

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ПдРУ №307934 від 29.04.2024 року ОСОБА_1 ставиться у провину вчинення адміністративного правопорушення передбаченого частиною першою статті 204-1 із таким формулюванням: 29.04.2024 о 00:30 год. прикордонним нарядом «Прикордонний патруль» від віпс «Крутоярівка» на відстані 2000м від п/зп 0628, на території Старокозацької сільської громади Білгород-Дністровського району Одеської області, на напрямку Руськоіванівка (Україна) Каплани (Республіка Молдова), виявлено громадянина України ОСОБА_1 , який спільно з громадянином України ОСОБА_2 здійснили незаконну спробу перетину державного кордону з України до Республіки Молдови, поза пунктом пропуску через державний кордон України, групою осіб в пішому порядку поза пунктом пропуску, чим порушив вимоги ст. 9, 12 Закону України «Про державний кордон України».

30.05.2024 року від ОСОБА_1 до канцелярії Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області надійшло клопотання про закриття справи про притягнення його до адміністративної відповідальності, за ч.2 ст. 204-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення в його діях.

Свою позицію аргументував зокрема тим, що тим вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 204-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення не доведена належними та допустимими доказами, а сумніви, які виникають повинні тлумачитись на користь ОСОБА_1 .

У судове засідання ОСОБА_1 не з`явився, про місце слухання справи повідомлявся під час складання адміністративного протоколу про що у протоколі наявний його особистий підпис, причини неявку суду невідомі.

Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, події адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 204-1 КУпАП з таких підстав.

Відповідності до статті 1 Кодексу, завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Згідно зі ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність (ст. 9 КУпАП).

Завданням у справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом. При розгляді кожної справи суддя зобов`язаний з`ясувати обставини, передбачені ст. 280 КУпАП, а винесене у справі судове рішення має ґрунтуватись на конкретних доказах (ст. 245 КУпАП).

Статтею 280 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно із ст. 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства, є забезпечення доведеності вини.

З`ясовуючи обставини справи, суд повинен виходити з положень ст. 251 КУпАП, згідно з якою доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Розглядаючи справу про адміністративне правопорушення, суд, з урахуванням вимог ст. 252КУпАП, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Твердження в протоколі про адміністративне правопорушення працівників прикордонної служби про незаконний перетин державного кодону ОСОБА_1 є помилковим, не відповідає дійсності виходячи з наступного.

В матеріалах справи наявні письмові пояснення ОСОБА_1 щодо події, яка зазначена в протоколі, однак вказані пояснення не можуть вважатися допустимим та без заперечним доказом, оскільки як зазначає ОСОБА_1 відповідні пояснення ОСОБА_1 були надані під тиском осіб у військовій формі, які йому погрожували фізичною розправою у разі не складання ним заяви про визнання вини у вчинені правопорушення.

Суд приймає до уваги вищезазначені твердження особи, та зазначає, що визнання вини особи у вчинені правопорушення не є беззаперечним доказом.

Так в своїй постанові Верховний Суд Касаційниий кримінальний суд у справі № 487/4245/18 від 09 грудня 2021 року зазначив, що визнання вини особи у вчинені правопорушення не є беззаперечним доказом.

Крім того, суд зазначає, що в матеріалах адміністративної справи відсутні будь які відомості щодо свідків вказаного правопорушення. Як вбачається з фабули протоколу гр. ОСОБА_1 намагався перетнути кордон групою осіб, а саме з гр. ОСОБА_2 .

Однак, в матеріалах справи відсутні будь які пояснення гр. ОСОБА_2 , щодо події яка зазначена в протоколі.

Разом з тим, в матеріалах відсутні докази у вигляді відеозаписів та фото фіксації правопорушення.

Щодо наявних в матеріалах справи рапортів старшого наряду та рапорт СЗПН. Вказані рапорти не можуть вважатися належними та допустимими доказами, оскільки вони були складені особами, які зацікавлені у притягненні гр. ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності.

Крім того, таку ж правову позицію висловив Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові по справі №524/4668/17.

Сам по собі протокол про адміністративне правопорушення від 29.04.2024 р. не може бути визнаний належним та достатнім доказом вчинення адміністративного правопорушення в розумінні статті 251 КУпАП, оскільки за своєю правовою природою протокол не є самостійними беззаперечним доказом вини особи. Обставини, викладені в протоколі про адміністративне правопорушення, повинні бути перевірені та підтверджені за допомогою інших доказів, які б не викликали сумнівів у дотриманні процедури проведення огляду та доведеності вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення.

В своїх поясненнях гр. ОСОБА_1 вказує, що він пересувався на території України аж за 2000 метрів від державного кордону, що зафіксовано у протоколі про адміністративне правопорушення і умислу перетинати державного кордону у нього не було.

Водночас, суд зауважує на тому, що в матеріалах справи відсутня схема правопорушення, що позбавляє суд можливості встановити умовні позначки місця вчинення правопорушення, місця розташування відділу прикордонної служби, маршрут руху порушника та лінію державного кордону; фото чи відео фіксації факту вчинення правопорушення чи інших беззаперечних доказів, які б вказували на причетність та умисел гр. ОСОБА_1 на перетин кордону в такий спосіб, яке ставиться йому у провину, в матеріалах справи не міститься.

З матеріалів справи встановлено, що особу гр. ОСОБА_1 було встановлено за паспортом громадянина України, який він мав при собі.

Постановою КМУ від 07 грудня 2023 року № 1292, якою внесено зміни допостанови КМУ від 27 липня 1998 року №1147 « Про прикордонний режим»передбачено, що громадяни України, іноземці та особи без громадянства в`їжджають у контрольований прикордонний район, перебувають, проживають або пересуваються в його межах на підставі документів, що посвідчують їх особу.

Таким чином, перебування гр. ОСОБА_1 в контрольованому прикордонному районі з паспортом громадянина України за 2000 м від лінії державного кордону не може свідчити про наявність в нього умислу на перетин державного кордону.

Виходячи з вищезазначеного, слід дійти висновку, що органом, що склав протокол не надано жодних беззаперечних та достатніх доказів, які б свідчили про вчинення гр. ОСОБА_1 дій, передбачених ч.2ст.204-1 КУпАП, та яких було б достатньо для визнання його винуватим у вчиненні правопорушення, викладеного у фабулі протоколу про адміністративне правопорушення.

Водночас, докази, наявні у матеріалах справи, не можуть бути взяті до уваги судом як належні і достатні та свідчити про вину гр. ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2ст. 204-1 КУпАП.

Відповідно до ч.2ст.251 КУпАП, обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення.

Наведене вище у своїй сукупності дозволяє зробити висновок про формальний підхід до підготовки матеріалів справи при складенні протоколу про адміністративне правопорушення, а тому доводи які зазначені особою в клопотанні про закриття провадження є слушними.

Підсумовуючи наведене, суд дійшов переконання, що в матеріалах відсутні належні та допустимі докази, які б свідчили про винуватість гр. ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2ст.204-1 КУпАП поза розумним сумнівом. Інших належних і допустимих доказів у встановленому законом порядку уповноваженими особами не надано.

У відповідності до ст. 62 Конституції України,ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку встановлених законом. Особа вважається невинуватою у вчиненні правопорушення і не може бути притягнута до відповідальності, доки її вину не буде доведено в законному порядку. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року передбачено, що при розгляді справ суди застосовуютьКонвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

Згідно ч. 2ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. У справі «Barbera, Messegu and Jabardo v. Spain» від 06.12.1998р. (п. 146) Європейський суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинуватості вимагає серед іншого, щоби, виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що особа вчинила правопорушення, яке ставиться йому в провину; обов`язок доведення лежить на обвинуваченні, і всі сумніви повинні тлумачитися на користь обвинуваченого.

Адміністративними матеріалами, на підставі яких гр. ОСОБА_1 ставиться у провину спроба незаконного перетину державного кордону з України в Республіку Молдова без дозволу відповідних органів влади, не доведено склад адміністративного правопорушення за частиною 2 статті 204-1 Кодексу.

Суд враховує принцип jura novit curia («суд знає закони»), який передбачає обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Даний принцип викладений у постановах Верховного суду у справах № 537/4259/15-ц та № 917/1739/17.

Суд забов`язаний дотримуватись принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь, недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи. Таку ж позицію висловив Верховний суд у справі №463/1352/16-а.

Доктрина «плодів отруйного дерева» (fruit of the poisonous tree) сформульована Європейським судом з прав людини у справах «Гефген проти Німеччини», «Тейксейра де Кастро проти Португалії», «Шабельник проти України» «Балицький проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Яременко проти України».

Іноді використовується також фраза: «плід отруєного дерева».

Відповідно до цієї доктрини, якщо джерело доказів є неналежним, то всі докази, отримані з його допомогою, будуть такими ж («Гефген проти Німеччини»). Недопустимими є докази, здобуті із суттєвим порушенням прав та свобод людини.

На думку ЄСПЛ, надається оцінка допустимості всього ланцюжка доказів, що базуються один за іншим, а не кожного окремого доказу автономно.

Суд вважає, що поза розумними сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як таких що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону. Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину. Це питання має бути вирішене на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Таку ж позицію висловив Верховний суд в постанові Касаційного кримінального суду від 09 квітня 2020 року у справі № 761/43930/17, де зазначив. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння.

Протокол про адміністративне правопорушення за ч.2ст.204-1 КУпАП як такий, що складений з порушенням вимог законодавства, не може вважатися допустимим доказом і бути покладеним в основу доведеності вини особи, що притягується до відповідальності. Інші докази не вказують на беззаперечне доведення вини гр. ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому правопорушення в передбаченому законом порядку.

Таким чином суд приходить до висновку, щодо неможливості констатувати об`єктивну сторону правопорушення, що в свою чергу є основним правилом застосування ст. 256 КУпАП.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про недоведеність вини гр. ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.2 ст.204-1 КУпАП, тому провадження підлягає закриттю на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП, який передбачає, що провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі відсутності події та складу адміністративного правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 62 Конституції України, ст. ст. 27, 204-1, 221, 283, 284 КУпАП, суддя

постановила:

Провадження у справі № 495/4126/24 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 204-1 КУпАП закрити на підставі пункту 1 частини першої статті 247 Кодексу, у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Суддя Н.Д.Анісімова