КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Токман Ю.Ф.
Апеляційне провадження № 33/824/4997/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Мережко М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Голосіївського районного суду міста Києва від 23 вересня 2024 року щодо притягнення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 до адміністративної відповідальності на підставі ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Голосіївського районного суду міста Києва від 23 вересня 2024 року провадження у справі відносно ОСОБА_2 закрито у зв'язку із закінченням на момент розгляду справи строків, передбачених ст. 38 КУпАП.

Не погоджуючись з постановою суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову, визнати ОСОБА_2 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та притягнути його до адміністративної відповідальності, позбавивши його права керування транспортними засобами строком на один рік.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що в оскаржуваній постанові не вирішено питання щодо встановлення вини правопорушника за скоєне ним адміністративне правопорушення.

Потерпіла не погоджується із закриттям справи у зв'язку із закінченням на момент розгляду справи строків, передбачених ст. 38 КУпАП, оскільки, як вбачається із тексту оскарженої постанови, правопорушення вчинено 20 червня 2024 року, а справа на розгляд Голосіївського районного суду міста Києва надійшла 13 серпня 2024 року.

В судове засідання до Київського апеляційного суду з`явився представник ОСОБА_1 адвокат Білицький П.В., який підтримали апеляційну скаргу, просив її задовольнити із викладених підстав. Також у засіданні взяв участь ОСОБА_2 , який проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити постанову без змін.

Перевіривши матеріали справи та вивчивши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, вважаю апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як видно із протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД № 966264 від 31 липня 2024, ОСОБА_2 20 червня 2024 року о 11:30, керуючи транспортним засобом «Hyundai Matrix», д.н.з. НОМЕР_1 , в місті Києві на регульованому перехресті вул. Самійла Кішки з вул. Академіка Вільямса, повертаючи ліворуч не надав дорогу пішоходу ОСОБА_1 , яка переходила проїзну частину, на яку він повертав, внаслідок чого скоїв наїзд на пішохода, що призвело до механічних пошкоджень транспортного засобу та тілесних ушкоджень пішохода ОСОБА_1 .

Своїми діями водій ОСОБА_2 порушив вимоги пункту 16.2 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі - Правила дорожнього руху), чим вчинив адміністративне правопорушення, за що статтею 124 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_2 вину у вчиненні адміністративних правопорушення визнав.

Правовою підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність складу вчиненого адміністративного правопорушення, що має підтверджуватися належними і допустимими доказами.

При цьому, Кодексом України про адміністративні правопорушення встановлюється чітка стадійність притягнення особи до відповідальності: виявлення правопорушення, фіксація правопорушення, формування доказової бази (матеріалів справи), розгляд справи про адміністративне правопорушення.

Тобто, після виявлення факту вчинення правопорушення працівник поліції зобов`язаний зібрати належні та допустимі докази такого правопорушення.

Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, а саме:протокол про адміністративне правопорушення серії ААД № 966264 від 31 липня 2024 року, довідку слідчого щодо розгляду матеріалів по факту дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулась20 червня 2024 року, відповідно до якої потерпіла отримала легкі тілесні ушкодження та ознаки кримінального правопорушення у вчиненому відсутні, рапорт про прийняття заяви про вчинення правопорушення, висновок КНП «КМНКЛ «Соціотерапія» № 002991 від 20 червня 2024 рокущодо відсутності у ОСОБА_2 ознак сп`яніння, рапорт співробітника поліції від 20 червня 2024 року щодо обставин виявлення правопорушення, протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 20 червня 2024року, схему пригоди, письмові пояснення ОСОБА_2 , копію консультативного заключення лікаря щодо отриманих ОСОБА_1 тілесних ушкоджень, направлення ОСОБА_1 на судово-медичне дослідження, лист слідчого про відсутність у діях ОСОБА_2 ознак кримінального правопорушення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про порушення ОСОБА_2 вимог п. 16.2 ПДР України під час керування транспортним засобом.

Отже, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 порушив п. 16.2 ПДР та вчинив правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП.

Разом з цим, відповідно до ч.1 ст. 38 КУпАП, закриття провадження можливе за одночасної наявності вчинення (виявлення) адміністративного правопорушення та спливу встановленого законом двомісячного строку.

Тобто для обчислення встановленого законом строку для накладення адміністративного стягнення та закриття провадження у справі у зв`язку з його спливом необхідним є, поміж іншого, встановлення факту вчинення адміністративного правопорушення - протиправної, винної дії чи бездіяльності. Тобто закриття провадження у справі за п.7 ч.1 ст. 247 КУпАП можливе лише за умови визначення вини особи для встановлення судом факту вчинення особою винної протиправної дії чи допущення винної протиправної бездіяльності, що підпадає під ознаки адміністративного правопорушення.

При вирішення питання щодо закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення у зв`язку із закінченням на момент розгляду такої справи строків накладення адміністративного стягнення суд враховує положення ст. 6 Конституції України, згідно з якою органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією межах і відповідно до законів України.

Між тим, відповідно до ч. 2 ст. 38 КУпАП, якщо справа про адміністративне правопорушення підвідомча суду, стягнення може бути накладено не пізніш як через три місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні - не пізніш як через три місяці з дня його виявлення.

Даних, які б свідчили про те, що правопорушення є триваючим і, як наслідок, строк притягнення особи до адміністративної відповідальності слід рахувати з дня його виявлення, в матеріалах справи немає.

При розгляді справ, які віднесені до компетенції суду, точкою відліку строку давності притягнення до адміністративної відповідальності є день вчинення правопорушення, а саме - 20 червня 2024 року.

Враховуючи, що станом на день розгляду справи (23 вересня 2024 року) закінчився строк накладення адміністративного стягнення, передбачений ст. 38 КУпАП, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про закриття провадження у справі на цій підставі.

У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 наполягає на необхідності визнання ОСОБА_2 винним у вчиненні правопорушення.

Так, визначення на законодавчому рівні у статті 38 КУпАП тривалості строків накладення адміністративного стягнення безпосередньо пов`язано з можливістю реального впливу адміністративної відповідальності на суспільні відносини, поведінку суб`єктів, їхню правосвідомість тощо, тобто з можливістю реалізації функцій адміністративної відповідальності, яка втрачається з плином часу.

При вирішенні питання щодо закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення у зв`язку із закінченням на момент розгляду такої справи строків накладення адміністративного стягнення, визначених статтею 38 КУпАП, необхідно враховувати положення статті 6 Конституції України, згідно з якою органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією межах і відповідно до законів України.

Отже, суди при здійсненні правосуддя повинні діяти у встановлених Конституцією України межах і відповідно до законів України, не втручаючись у діяльність інших гілок державної влади, зокрема діяльність адміністративних органів.

Пункт 7 частини першої статті 247 КУпАП не містить положень про наявність у суду повноважень щодо встановлення обставин вчинення адміністративного правопорушення, наявності вини особи у його вчиненні у разі закриття провадження про адміністративні правопорушення.

Крім того, логічне тлумачення абзацу першого статті 247 КУпАП дозволяє дійти висновку, що встановлення зазначених у цій статті юридичних фактів є єдиною необхідною підставою для припинення будь-яких дій щодо притягнення особи до адміністративної відповідальності незалежно від встановлених будь-яких інших обставин, що підлягають з`ясуванню при розгляді справи про адміністративне правопорушення (стаття 280 КУпАП), у тому числі й вини особи у його вчиненні.

Таким чином, поєднання закриття справи з одночасним визнанням вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення є взаємовиключними рішеннями, і прийняття таких двох взаємовиключних рішень в одній постанові про закриття справи свідчить про порушення права людини на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. За правилами статті 284 КУпАП рішенням, що доводить вину особи, є постанова про накладення адміністративного стягнення або застосування заходів впливу, умовою якої є визначення вини.

Отже, наявність або відсутність вини встановлюється саме під час здійснення провадження у справі про адміністративне правопорушення.

Таким чином, вина осіб, що притягуються до адміністративної відповідальності, не встановлюється у справах, у яких провадження закривається.

Оскільки суд першої інстанції у мотивувальній частині постанови зазначив, що ОСОБА_2 порушив вимоги п. 16.2 Правил дорожнього руху України, що тягне відповідальність, передбачену ст. 124 КУпАП, тобто, встановив вину ОСОБА_2 у скоєнні правопорушення, відсутня необхідність встановлення вини ОСОБА_2 у резолютивній частині постанови суду про закриття провадження у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення.

Отже, порушень норм матеріального та процесуального права під час прийняття оскаржуваної постанови, які можуть слугувати підставою для скасування постанови суду першої інстанції, апеляційним судом не встановлено.

За таких обставин суд доходить висновку, що постанова Голосіївського районного суду міста Києва від 23 вересня 2024 року є обґрунтованою, підстави для її скасування відсутні. А відтак, апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. 294 КУпАП, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Голосіївського районного суду міста Києва від 23 вересня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Київського

апеляційного суду М.В. Мережко