ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 33/817/806/24 Доповідач - Лекан І.Є.
Категорія - ч.2 ст. 172-15 КУпАП
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2024 р. Суддя Тернопільського апеляційного суду Лекан І.Є.

за участю ОСОБА_1 , адвоката Дячук С.І., представника в/ч ОСОБА_2 , розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою адвоката Дячук С.І. в інтересах ОСОБА_1 на постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 жовтня 2024 року,

ВСТАНОВИЛА:

Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 жовтня 2024 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.172-15 КУпАП і накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (cімнадцять тисяч) грн. та стягнуто судовий збір.

Згідно з постановою суду, 13.10.2024 року був виявлений майор ОСОБА_1 , в діях якого встановлені ознаки військового адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-15 КУпАП. Так, встановлено, що в військовій частині НОМЕР_1 проходить військову службу майор ОСОБА_1 на посаді начальника служби забезпечення та експлуатації військової техніки (відмітка в військовому квитку та витяг з наказу). Будучи військовослужбовцем Збройних Сил України, відповідно до вимог ст. ст. 9, 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (далі-Статуту), майор ОСОБА_1 був зобов`язаний свято та непорушно додержуватися Конституції України та законів України, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, вивчати військову справу, зразково виконувати свої службові обов`язки, не допускати негідних вчинків і стримувати від них інших військовослужбовців. Проте, всупереч вимогам Статуту, Дисциплінарного статуту та Наказу, діючи умисно, всупереч інтересам служби, майор ОСОБА_1 , вчинив недбале ставлення до військової служби в умовах особливого періоду, за наступних обставин.

11.10.2024 року близько 10 год. 30 хв. під час перевірки особового складу заступником начальника штабу військової частини НОМЕР_1 капітаном ОСОБА_3 на території військової частини НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 було виявлено відсутність майора ОСОБА_1 . Розшукові заходи позитивних результатів не дали, на телефонні дзвінки військовослужбовець не відповідав.

13.10.2024 року о 09:00 год. майор ОСОБА_1 самостійно повернувся в розташування підрозділу та приступив до виконання своїх посадових обов`язків. В ході перевірки, об`єктивних причин, які б перешкоджали прибути військовослужбовцю до місця служби не встановлено. За час своєї відсутності майор ОСОБА_1 свої статутні обов`язки визначенні ст. ст. 9,11,16 Статутом, ст. ст. 1-4 Дисциплінарного статуту та наказу умисно не виконував. Зазначені факти підтверджуються матеріалами перевірки. Таким чином, за викладених вище обставин, майор ОСОБА_1 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, займаючи посаду начальника служби забезпечення та експлуатації військової техніки військової частини НОМЕР_1 , діючи умисно, протиправно, всупереч інтересам служби, на порушення своїх статутних обов`язків, в умовах особливого періоду, вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 172-15 КУпАП.

В апеляційній скарзі адвокат Дячук С.І. в інтересах ОСОБА_1 просить постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17.10.2024 року скасувати, а провадження у справі щодо ОСОБА_1 закрити.

Вважає, що постанова винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апелянт посилається на те, що ОСОБА_1 прибув 17.10.2024 року до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області на судове засідання, проте через помилку суду, причини якої невідомі скаржнику, він не був викликаний на судове засідання, а повідомлений працівниками судової канцелярії про те, що судове слухання не відбуватиметься.

Вказує, що ОСОБА_1 був позбавлений можливості в суді першої інстанції надати пояснення та докази щодо того, що залишення ним 11.10.2024 року території військової частини відбулося ним через крайню необхідність.

Зазначає, що 11.10.2024 року стан здоров`я новонародженого внука ОСОБА_1 (а вірніше сина пасербиці ОСОБА_1 ) погіршився і життя дитини було під загрозою. ОСОБА_1 , як власник одного автомобіля в сім`ї був змушений негайно виїхати до Львова, де дитина перебувала на обліку у лікаря, у медичний заклад.

Наголошує на тому, що відповідно до довідки КНП Львівської обласної ради Клінічний центр дитячої медицини, структурного підрозділу лікарні ОХМАТДИТ від 14.10.2024 хлопчик ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , знаходився на стаціонарному лікуванні в х/в КДЦМ ОХМАТДИТ із 11.10.2024 року по 14.10.2024 року з діагнозом напружена кіста лівого сім`яного канатика та 11.10.2024 року дитині була проведена операція.

Звертає увагу на те, що родинний зв`язок між ОСОБА_1 та дитиною підтверджується копіями документів: свідоцтвом про шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , свідоцтвом про народження ОСОБА_6 , свідоцтвом про шлюб ОСОБА_7 та ОСОБА_6 ..

Апелянт посилається на те, що ОСОБА_1 єдиний в сім`ї хто має автомобіль і міг невідкладно достатись до лікарні, життя новонародженої дитини було в зоні ризику, так як 11.10.2024 року дитині було одразу проведено оперативне втручання. 11.10.2024 року і 12.10.2024 року ОСОБА_1 був змушений знаходитися із своїми рідними, аби владнати усі питання щодо здоров`я дитини.

Апелянт вказує, що коли стан здоров`я хлопчика стабілізувався скаржник одразу повернувся до місця несення ним військової служби.

Наголошує на тому, що якби ОСОБА_1 не забезпечив доставку своїх рідних до лікарні, наслідки такої бездіяльності були б жахливими, а відвернена шкода у цьому випадку є непорівнянно меншою, ніж завдана.

Апелянт посилається на те, що ОСОБА_1 сумлінно ставиться до несення військової служби, він добровільно із початком повномасштабного вторгнення росії в Україну став на захист Батьківщини.

Зазначає, що скаржник є учасником бойових дій, що підтверджується відповідним посвідченням.

Вказує, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю 3 групи, інвалідність набута ним внаслідок проходження військової служби, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК.

Звертає увагу на те, що рідний брат скаржника, ОСОБА_8 , є безвісти зниклою особою в ході бойових дій, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру безвісти зниклих осіб.

Вважає, що у скаржника є дві підстави для звільнення його з військової служби, проте такими він не скористався і продовжує нести військову службу, що додатково підтверджує, що він сумлінно ставитися до своїх обов`язків військовослужбовця.

Апелянт зазначає, що якщо суд дійде висновку про наявний склад адміністративного правопорушення в діях ОСОБА_1 , то таке є малозначним, оскільки шкоди ним не завдано. Тому суд може звільнити ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності з підстав, передбачених ст. 22 КУпАП і обмежитися усним зауваженням, а адміністративну справу закрити.

Наголошує на тому, що до ОСОБА_1 військовою частиною були застосовані фінансові санкції у виді зняття 17000 грн. із його грошового забезпечення, тому сплата ним додаткового штрафу в розмірі 17000 грн. поставить скаржника у важке фінансове становище.

Окрім цього, апелянт просить поновити строк на апеляційне оскарження, оскільки був відсутній під час судового засідання та постанову отримав 25.10.2024 року у Тернопільському міськрайонному суді Тернопільської області.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши ОСОБА_1 , його захисника адвоката Дячук С.І., представника в/ч ОСОБА_2 , які підтримали подану апеляційну скаргу, просять її задовольнити, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Вказаних вимог закону судом першої інстанції в повній мір не дотримано.

Так, в апеляційній скарзі та суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 не заперечував обставин, які зазначені у протоколі та інших матеріалах провадження, проте вказав, що стан здоров`я новонародженого внука (а вірніше сина пасербиці ОСОБА_1 ) різко погіршився та життя дитини було під загрозою. Він, як власник одного автомобіля в сім`ї, був змушений негайно виїхати до Львова, у медичний заклад, де дитина перебувала на обліку у лікаря.

Зазначені обставини підтверджуються даними довідки КНП Львівської обласної ради Клінічний центр дитячої медицини, структурного підрозділу лікарні ОХМАТДИТ від 14.10.2024 року, відповідно до якої хлопчик ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , знаходився на стаціонарному лікуванні в х/в КДЦМ ОХМАТДИТ із 11.10.2024 року по 14.10.2024 року з діагнозом напружена кіста лівого сім`яного канатика та 11.10.2024 року дитині була проведена операція.

З долучених до апеляційної скарги копій документів, родинний зв`язок між ОСОБА_1 та дитиною підтверджується: свідоцтвом про шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , свідоцтвом про народження ОСОБА_6 , свідоцтвом про шлюб ОСОБА_7 та ОСОБА_6 ..

Таким чином, наведені обставини вказують на те, що дії ОСОБА_1 були викликані виключно необхідністю забезпечення надання негайної медичної допомоги новонародженій дитині, яка перебувала у небезпечному для життя стані, тобто ОСОБА_9 діяв у стані крайньої необхідності.

За змістом ст.17 КУпАП особа, яка діяла в стані крайньої необхідності не підлягає адміністративній відповідальності.

Статтею 18 КУпАП визначено поняття крайньої необхідності. Відповідно до цієї норми закону не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

На переконання апеляційного суду, відвернути можливі наслідки, які б могли настати, якби новонародженій дитині не було своєчасно надано медичної допомоги, за умов, які склалися на той час (важкий клінічний стан дитини; віддаленість місця проживання дитини від медичного закладу, в який її необхідно було доставити; відсутність можливостей у інших членів сім`ї самостійно транспортувати дитину до медичного закладу та відсутність на той час транспорту у останніх, яким дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 направлено в КНП Львівської обласної ради Клінічний центр дитячої медицини, структурного підрозділу лікарні ОХМАТДИТ для надання їй невідкладної медичної допомоги, що й фактично було зроблено.

При цьому суд враховує положення ст.6 Конвенції ООН Про права дитини (1989 р.), всесвітню декларацію про забезпечення виживання, захисту і розвитку дітей (1990 р.), до яких приєдналась Україна у 1991 році, які визнають життя дитини, як найвищу цінність.

Суд враховує особу ОСОБА_1 , який, як стверджують матеріали провадження, сумлінно ставиться до несення військової служби, добровільно із початком повномаштабного вторгнення росії в Україну став на захист Батьківщини, є учасником бойових дій, інвалідом третьої групи, яка набута ним внаслідок проходження військової служби, рідний брат скаржника, ОСОБА_8 , є безвісти зниклою особою в ході бойових дій.

Відповідно до доповіді тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини ОСОБА_10 та чергового військової частини ОСОБА_11 про факт самовільного залишення військової частини військовослужбовцем військової служби по мобілізації майора ОСОБА_1 під час дії воєнного стану, за час відсутності ОСОБА_1 матеріальних збитків, загибелі людей немає.

Оскільки ОСОБА_1 діяв у стані крайньої необхідності, апеляційний суд приходить до переконання, що постанову суду першої інстанції, якою його визнано винним за ч.2 ст. 172-15 КУпАП слід скасувати, а провадження у справі закрити на підставі ст.ст.17, 247 п.4 КУпАП.

Згідно з п. 4 ст.247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за обставин вчинення дії особою в стані крайньої необхідності.

Також, враховуючи, що ОСОБА_1 участі у судовому засіданні суду першої інстанції не брав, йому слід поновити строк на апеляційне оскарження, визнавши причини пропуску поважними.

Керуючись ст. 17, 18, 294 КУпАП,

ПОСТАНОВИЛА:

Поновити строк на апеляційне оскарження.

Апеляційну скаргу адвоката Дячук С.І. в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Тернопільського міськрйонного суду Тернопільської області від 17 жовтня 2024 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.172-15 КУпАП і накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) грн. та стягнуто судовий збір скасувати, а провадження у справі закрити на підставі п.4 ст.247 КУпАП.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя