Справа № 711/4457/24
Номер провадження 3/711/1537/24
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2024 року м. Черкаси

Суддя Придніпровського районного суду м. Черкаси Комплєктова Т.О., розглянувши матеріали, які надійшли з Черкаського районного управління поліції ГУНП в Черкаській області, про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, мешканки АДРЕСА_1 , не працюючої, ІПН НОМЕР_1 ,

за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП,-

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення від 27.05.2024 серії ВАД № 297439, ОСОБА_1 27.05.2024 близько 23.00 год., перебуваючи за місцем свого проживання за адресою АДРЕСА_1 , вчинила відносно доньки ОСОБА_2 , 2010 р.н. домашнє насильство фізичного та психологічного характеру, що полягало в нецензурній лайці, штовханні та шарпанні, чим ОСОБА_1 вчинила правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

В судове засідання ОСОБА_1 не з`явився, попередньо надавши письмові пояснення, в яких зазначила, що між нею та ОСОБА_3 , які є одночасно батьками неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . наразі у Придніпровському районному суді м. Черкаси розглядається цивільна справа про позбавлення її батьківських прав щодо доньки. 27.052024 в судовому засіданні її адвокатом було висловлено узгоджену позицію, яка була для ОСОБА_3 неочікуваною та дуже його обурила. Враховуючи що на той час, за досягнутою між ними домовленістю, вони ще поживали в одному помешканні за адресою: АДРЕСА_1 , після судового засідання відбулося обговорення висловленої позиції. ОСОБА_3 був дуже роздратований інтерпретацією викладених під час засідання фактів й оціночних суджень на спростування його процесуальної позиції. ОСОБА_3 психологічними маніпуляціями з метою її приниження, помсти, повідомив про припинення наявних між ними раніше досягнутих домовленостей щодо строку її переїзду, фінансової підтримки можливого контакту з дитиною. Розмова відбувалася у стриманих тонах, без використання сторонами лайливих слів та фізичних проявів агресії, однак, з помітним відчутним емоційного напруження, в якому опинилася і донька у межах квартири студії. Почувши незадоволення батька судовим процесом, що доньці необхідно буде прийняти участь в судовому засіданні з`явилось відчуття образи на неї, яке донька проявила шляхом висловлення фрази «пошла вон!» з негативним емоційним, роздратованим та агресивним забарвленням домінуючого характеру з використанням штовхальник рухів щодо неї. Необхідно зазначити, що донька у віці 14 років попри нижчий зріст, має перевагу над нею у вазі, тому при вчиненні нею наміру виштовхати її з кухні у вітальню, викликало у неї інстинктивний захист опору, щоб не впасти та припинити фізичний вплив на себе. Навмисних дій, як то тягання за волосся доньки чи висловлення образ, лайки, тим паче для досягнення якихось бажаних для себе наслідків впливу на неї, окрім як здійснюючи захист, вона свідомо та умисно не вчиняла. А ОСОБА_3 спостерігаючи за тим, що відбувалося, наголошував на тому, що їй ніхто не повірить щодо таких дій та фізичної переваги дитини, викликав поліцію і за його результатами був складений тимчасовий обмежувальний припис та протокол. Одночасно зазначила, що посилання у протоколі на вчинення нею за вказаної ситуації нецензурної лайки не відповідає дійсності. Тому складання протоколу та видача тимчасового заборонного припису щодо неї не відповідали наявним обставинам та ризику, поліцейським невірно оцінено обстановку та роль кожного її учасника, за наявності попередньої кількості викликів за даною адресою, вони діяли за нав?язаним ОСОБА_3 стереотипом її вини, без проведення конфіденційних розмов з кожними з учасником для об?єктивного її сприйняття. Не погоджуючись із такою поведінкою та діями поліцейських наступного дня нею на гарячу лінію 102 було подано усну скаргу. Про результати розгляду вказаного звернення їй ще не повідомлено. Посилання в поясненнях ОСОБА_3 на нібито її перебування у «п?яному вигляді» не відповідає дійсності та не підтверджено належними, достатніми та достовірними доказами. Її поведінка під час прибуття поліцейських обумовлювалася фізіологічним сном здоров?я, наявності наслідків тривалого стресу пов?язаного з намаганнями дискредитації в очах дитини, судовим засіданням в цей день у справі про позбавлення її батьківських прав, відсутності у неї психо-емоційної підтримки та фінансів на доведення своєї позиції, повної зневіри у підтримці оточуючи та об?єктивності представників поліції. Переконана, що виклик поліції, складання протоколу та винесення тимчасового заборонного припису було використано ОСОБА_3 не як спосіб протидії домашньому насильству, а з метою доведення своєї переваги в силах та засобах у досягненні результату приниження її та помсти за стратегію захисту при захисті прав на батьківство у межах цивільної справи до наступного судового засідання. У вказаній ситуації та наявних життєвих обставин вона не мала наміру та не здійснювала психологічного та/чи фізичного насильства над донькою. Вчинені нею дії не були спрямовані на обмеження волевиявлення доньки, не несли їй образи, погроз, приниження, переслідування, залякування задля насильницької зміни її сприйняття ситуації, не могли викликати у неї побоювання за свою безпеку. Навпаки дитина захищаючи інтереси батька, відчуваючи емоційну невпевненість у перевазі його позиції в суді, нездатність запобігти цьому проявила у доступний їй спосіб підтримку батька, який використав це у власних цілях. Матеріали адміністративної справи не містять посилань яким саме шляхом вона вчиняла психологічне насильство над донькою, його вплив на дитину, не з?ясовано обставини що передували виклику поліції, ролі та мети кожного з учасником в подіях, що зумовили їх виклик, спосіб та ступінь вразливості психологічного насильства над донькою та обмежено лише посиланням на його здійснення. Просить закрити провадження відносно неї, у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

В судове засідання потерпіла ОСОБА_2 та свідок ОСОБА_3 не з`явилася, причину неявки суду не повідомили, з клопотанням про відкладення розгляду справи не зверталися.

Представник ОСОБА_1 адвокат Траченко І.В. в судовому засіданні пояснила, що в цій сім`ї давно виник конфлікт і батько дівчинки ОСОБА_3 намагається через суд позбавити маму ОСОБА_1 батьківських прав. В іншому судовому засіданні що стосується позбавлення батьківських прав, вона як представник ОСОБА_1 сказала, що в даній ситуації має місце домашнє насильство по відношенню до ОСОБА_1 . Донька зайняла позицію батька і також хоче, щоб маму позбавили батьківських прав. Вважає, що склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП відсутній, а тому просить закрити провадження відносно ОСОБА_1 .

Дослідивши письмові матеріали справи, заслухавши адвоката Траченко І.В., суддя приходить до наступних висновків.

Згідно з ч.1 ст.9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Адміністративна відповідальність за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, можлива за вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.

Об`єктивна сторона даного правопорушення виражається в умисному вчиненні будь-яких дій фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування фізичного насильства, що не завдало фізичного болю і не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконанні захисного припису особою, стосовно якої він винесений, непроходженні корекційної програми особою, яка вчинила насильство в сім`ї (матеріальний склад).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Згідно ст. 3 Закону, дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб:: подружжя; колишнє подружжя; наречені; мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя); особи, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою, їхні батьки та діти; особи, які мають спільну дитину (дітей); батьки (мати, батько) і дитина (діти); дід (баба) та онук (онука); прадід (прабаба) та правнук (правнучка); вітчим (мачуха) та пасинок (падчерка); рідні брати і сестри; інші родичі: дядько (тітка) та племінник (племінниця), двоюрідні брати і сестри, двоюрідний дід (баба) та двоюрідний онук (онука); діти подружжя, колишнього подружжя, наречених, осіб, які мають спільну дитину (дітей), які не є спільними або всиновленими; опікуни, піклувальники, їхні діти та особи, які перебувають (перебували) під опікою, піклуванням; прийомні батьки, батьки-вихователі, патронатні вихователі, їхні діти та прийомні діти, діти-вихованці, діти, які проживають (проживали) в сім`ї патронатного вихователя. Дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству поширюється також на інших родичів, інших осіб, які пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, за умови спільного проживання, а також на суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству.

Згідно з п. 14 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Відповідно до п. 17 ст.1 даного Закону фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

З аналізу наведених вище норм Закону вбачається, що домашнє насильство, яке охоплюється диспозицією ч.1 ст. 173-2 КУпАП, має місце тоді, коли діяння фізичного, сексуального, психологічного або економічного характеру тягнуть за собою можливість настання чи настання фізичної або психологічної шкоди.

Таким чином, самі по собі, зокрема, нецензурні висловлювання формують собою домашнє насильство та утворюють склад адміністративного правопорушення у тому випадку, коли такі спрямовані на обмеження волевиявлення особи, якщо такі дії викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Оскільки, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності (ст. 245 КУпАП).

Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому всі викладені в протоколі про адміністративне правопорушення обставини повинні бути належним чином перевірені та доводитися сукупністю належних і допустимих доказів.

Згідно з положеннями ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (ст. 252 КУпАП).

Відповідно до положень ст. ст. 254, 255, 256 КУпАП протокол про адміністративне правопорушення є офіційним документом, який складається на спеціальному бланку уповноваженою на те посадовою особою у разі вчинення діяння, яке містить ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого КУпАП, та в якому з дотриманням установленого порядку фіксуються всі істотні обставини, необхідні для правильного вирішення справи.

Таким чином, складання протоколу та оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення - це процесуальні дії суб`єкта владних повноважень, які спрямовані на фіксацію адміністративного правопорушення, та в силу положень ст. 251 КУпАП є предметом оцінки суду в сукупності з іншими доказами при розгляді справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними, допустимими, достовірними й достатніми доказами, які отримані з передбачених законом джерел, у передбачений законом спосіб, зафіксовані у належній процесуальній формі, узгоджуються між собою як у цілому, так і в деталях, та доповнюють один одного.

Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_1 заперечує, що було вчинено домашнє насильство відносно дитини, оскільки між нею і батьком дочки існує спір про позбавлення її батьківських прав щодо доньки, вони посварились, донька зайняла сторону батька, а батько ОСОБА_3 скориставшись ситуацією, яка виникла, викликав поліцію. ОСОБА_1 свою доньку не штовхала і не шарпала, нецензурно не висловлювалась, але вхватилася за неї коли падала, а такі її дії ОСОБА_2 були розцінені як шарпання.

Таким чином, самі по собі, зокрема, образливі висловлювання формують собою домашнє насильство та утворюють склад адміністративного правопорушення у тому випадку, коли такі спрямовані на обмеження волевиявлення особи, якщо такі дії викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

При цьому, конфліктна ситуація між членами родини за відсутності доказів на підтвердження завдання або можливості завдати шкоди фізичному або психічному здоров`ю потерпілого - не утворює склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Будь-яких інших об`єктивних та переконливих доказів на підтвердження факту вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, за обставин викладених у протоколі, матеріали справи про адміністративне правопорушення не містять.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, у відповідності до положень ст. 252 КУпАП, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов до переконання, що у даному конкретному випадку не доведено склад адмінправопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, оскільки не надано достатніх доказів вини ОСОБА_1 .

Так, ч.1 ст.6 Конвенції передбачає, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який … встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення». Відповідно до ч.2 ст.6 Конвенції «кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку». А згідно з положеннями ч.3 ст.6 Конвенції кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права: мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя, тощо.

Відповідно до ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважені оцінювати надані їм докази (п.34 рішення у справі «Тейксейра де Кастор проти Португалії» від 09.06.1998 року, п.54 рішення у справі «Шабельника проти України» від 19.02.2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією про захист прав і основоположних свобод.

Згідно з КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, а провадження у справах про адміністративні правопорушення, у тому числі й віднесених до компетенції органів внутрішніх справ, здійснюється на основі додержання принципу законності (ч. 1,2 ст.7); завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом (ст.245).

Діяння тільки тоді визнається адміністративним правопорушенням, коли воно містить всі ознаки його складу, відсутність хоча б однієї з них означає відсутність складу взагалі.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

З огляду на вище викладене, приходжу до висновку про відсутність належних доказів того, що ОСОБА_1 вчинила адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, тому в її діях відсутній вказаний склад адміністративного правопорушення.

За таких обставин, провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 підлягає закриттю.

Оскільки, суд дійшов висновку про необхідність закриття провадження по справі, судовий збір на підставі ст. 40-1 КУпАП стягненню не підлягає.

На підставі вище викладеного та керуючись п. 7 ч. 1 ст. 247, ст.ст. 280, 283, 284 КУпАП, -

ПОСТАНОВИВ:

Закрити провадження по справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена до Черкаського апеляційного суду через Придніпровський районний суд м. Черкаси протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя: Т. О. Комплєктова