Справа № 466/5613/24 Головуючий у 1 інстанції: Донченко Ю.В.
Провадження № 33/811/1431/24 Доповідач: Романюк М. Ф.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2024 року Львівський апеляційний суд в складі судді судової палати з розгляду кримінальних справ Романюка М.Ф, з участю ОСОБА_1 та захисника - адвоката Кісіля Р.-В. В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 на постанову судді Шевченківського районного суду м. Львова від 09 липня 2024 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП,

встановив:

вищенаведеною постановою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1000 (однієї тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі 17 000 (сімнадцять тисяч ) грн з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь державного бюджету України судовий збір в розмірі 605 грн. 60 коп.

Згідно з постановою судді, 11.05.2024 року о 01 год. 45 хв. у м.Львові по вул.Б.Хмельницького, 275А водій ОСОБА_1 , керував транспортним засобом «Mercedes -Benz», д.н.з. НОМЕР_1 з ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, порушення координації рухів). Від проходження медичного огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку у медичному закладі водій відмовився, чим порушив п. 2.5 Правил дорожнього руху, чим вчинив правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП.

Не погоджуючись з даною постановою особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження постанови, скасувати постанову суду та закрити провадження в справі у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Щодо строку на апеляційне оскарження зазначає, що первинно апеляційну скаргу було подано 19.07.2024 року, тобто в останній день строку на подання апеляційної скарги.

Вважає, що суддя помилково відмовив у відкриті апеляційного провадження через неправильний обрахунок процесуальних строків.

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що постанова незаконна, необґрунтована, ухвалена в порушення норм матеріального та процесуального права.

Звертає увагу на те, що для притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП поліцейський мав зафіксувати на службову відеокамеру безпосередньо рух транспортного засобу, зупинення безпосередньо самим поліцейським транспортного засобу під час руху.

Зазначає, що поза увагою суду залишилась обставина необхідності допиту свідка, який перебував в автомобілі.

Зауважує, що рішенням Галицького районного суду м. Львова від 08.09.2024 року справа (461/4187/24) встановлено, що ОСОБА_1 не керував автомобілем марки «Mercedes -Benz», д.н.з. НОМЕР_1 11.05.2024 року о 01. Год. 45 хв. у м. Львова по вул. Б. Хмельницького, 275А.

Заслухавши виступ ОСОБА_1 та захисника - адвоката Кісіля Р.-В. В., на підтримку доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постанови судді в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Доводи апелянта щодо поважності пропуску строку апеляційного оскарження є обґрунтованими. Суд вважає, що строк апеляційного оскарження пропущений апелянтом з поважних причин, а тому його слід поновити.

Згідно вимог ст. ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, суд повинен повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, дати належну оцінку зібраним доказам. Зокрема, суд повинен з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи є винною особа в його вчиненні.

Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції дотримався всіх вказаних вимог закону, оскільки встановив обставини, які мають значення для об`єктивного та всебічного розгляду справи.

Під час апеляційного перегляду оскаржуваної постанови, апелянтом в його апеляційній скарзі не наведено об`єктивних відомостей, які можуть спростувати висновки суду щодо винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Незважаючи на позицію апелянта, про відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, його вина підтверджується зібраними у справі і перевіреними доказами, зокрема: протоколом про адміністративне правопорушення серії ААД №749811 від 11.05.2024 року, відеозаписами з нагрудного відеореєстратора №№470131, 471904 та іншими матеріалами адміністративної справи.

Аналізуючи відомості цих доказів у справі, апеляційний суд дійшов висновку, що вони узгоджуються між собою та беззаперечно свідчать про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Відповідно до п. 2.5 ПДР водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп`яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин.

А тому, відмовляючись від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_1 порушив вимоги п.2.5 ПДР України, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Твердження апелянта про те, що поліцейський мав зафіксувати на службову відеокамеру безпосередньо рух транспортного засобу, апеляційний суд не бере до уваги та розцінює їх як такі, що спрямовані на уникнення останнім відповідальності за скоєне.

Крім цього, процесуальна поведінка ОСОБА_1 свідчить про намагання ускладнити працівникам поліції виконання їх обов`язків щодо оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення та була спрямована на уникнення адміністративної відповідальності за вчинене адміністративне правопорушення.

У постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року у справі № 444/2115/17 зроблено висновок, що невиконання вимоги працівника поліції, яка, очевидно, входить до кола його повноважень, не може бути визнана правомірним, якщо особа, виходячи зі своєї оцінки ситуації, вважає таку вимогу безпідставною, і навіть якщо в подальшому виявиться, що ця вимога ґрунтувалася на неправильній оцінці ситуації поліцейським і не мала достатніх підстав.

Отже, невиконання законної вимоги поліцейського не допускається. Правопорушник володіє правом оскаржувати незаконні на його думку дії працівників поліції, однак ухилення від виконання вимоги працівника поліції на момент оголошення такої вимоги, не може вважатися допустимим способом захисту ймовірно порушених прав та свідчить виключно про зухвале нехтування громадянином встановленого законодавством порядку.

Щодо посилання апелянта на рішення Галицького районного суду м. Львова від 08.09.2024 року, яким скасовано постанову про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП, у зв`язку з тим, що допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_2 , визнав факт вчинення саме ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 126 КУпАП, то таке суд апеляційної інстанції оцінює критично.

Вищевказані доводи суду першої інстанції спростовуються матеріалами даної справи, а саме відеозаписом з нагрудних камер працівників поліції, з яких вбачається, що 11.05.2024 року о 01 год. 45 хв. у м. Львові по вул. Б.Хмельницького, 275А водій ОСОБА_1 , перебував у транспортному засобі «Mercedes -Benz», д.н.з. НОМЕР_1 у стані алкогольного сп`яніння. Щодо вживання алкоголю, останній не заперечив, однак вказав, що не керував автомобілем. На запитання працівників поліції, чому він пересів з місця водія, ОСОБА_1 нецензурно лаявся та пояснив, що не знає, хто керував транспортним засобом. Разом з тим, на задньому сидінні автомобіля сидів невідомий чоловік, який також не вказував, що саме він керував зазначеним автомобілем.

Тому, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість постанови, а також порушенням норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд визнає такими, що спрямовані виключно на ухилення ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності за вчинення ним адміністративного правопорушення.

Доказів, які спростовують правильність висновків суду першої інстанції, апелянтом не надано, не встановлено їх і при апеляційному перегляді.

Позиція апелянта, яку той висловив в апеляційній скарзі та його процесуальна поведінка, пов`язана з наданням пояснень, які не підтверджені належними і достатніми доказами, та які не узгоджуються з дійсними обставинами справи, розцінюється апеляційним судом, як спосіб самозахисту з метою уникнення від відповідальності за вчинене правопорушення.

Отже, суд першої інстанції в межах наданих йому матеріалів справи про адміністративне правопорушення провів судовий розгляд, дослідив надані йому докази, з`ясував обставини, що підлягали з`ясуванню при розгляді справи про адміністративне правопорушення та ухвалив законну, обґрунтовану постанову.

Порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б могли вплинути на правильність прийнятого судом першої інстанції рішення, апеляційним судом не встановлено.

Тому підстав для скасування постанови судді Шевченківського районного суду м. Львова від 09 липня 2024 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності суд апеляційної інстанції не вбачає.

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд,

постановив:

поновити ОСОБА_1 строк апеляційного оскарження постанови судді Шевченківського районного суду м. Львова від 09 липня 2024 року.

Постанову судді Шевченківського районного суду м. Львова від 09 липня 2024 року якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, залишити без змін, а апеляційну скаргу особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя М.Ф.Романюк