Справа №585/2897/23 Головуючий у суді 1-ї інстанції - Цвєлодуб Г. О.
Номер провадження 33/816/121/24 Суддя-доповідач Рунов В. Ю.
Категорія 173 КУпАП
ПОСТАНОВА

Іменем України

25 жовтня 2024 року суддя Сумського апеляційного суду Рунов В. Ю., з участю секретаря судового засідання Демченко А. Д., розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у залі суду в м. Суми справу про адміністративне правопорушення № 585/2897/23 за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_1 на постанову судді Роменського міськрайонного суду Сумської області від 18.07.2023, якою провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_1

закрите у зв`язку із відсутністю в його діях складу правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП,

учасників провадження в справі про адміністративне правопорушення:

особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 ,

потерпілого ОСОБА_4 ,

установив:

У поданій апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_5 просить скасувати постанову судді та ухвалити нову постанову, якою визнати винним ОСОБА_3 у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП, застосувати стягнення у виді 15 діб адміністративного арешту, оскільки справа розглянута без його виклику, суддя належним чином не дослідив матеріали справи, письмові пояснення свідка ОСОБА_6 , не з`ясував всіх фактичних обставин вчинення правопорушення, які мають істотне значення.

Постановою судді Роменського міськрайонного суду Сумської області від 18.07.2023 провадження у справі відносно ОСОБА_3 було закрите через відсутність в його діях складу правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП.

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАД № 062073 від 13.07.2023, ОСОБА_3 29.06.2023 близько 20:15 за адресою: АДРЕСА_2 , на належній йому земельній ділянці, застосував газовий балончик сльозогінної дії відносно ОСОБА_4 .

Здійснивши судовий розгляд вказаного протоколу про адміністративне правопорушення, суддя суду першої інстанції дійшов висновку про відсутність доказів вини ОСОБА_3 у вчиненні дрібного хуліганства.

Вислухавши доводи потерпілого ОСОБА_4 , який підтримав свою апеляційну скаргу, доводи ОСОБА_3 про залишення постанови судді без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, перевіривши матеріали справи і дослідивши доводи поданої апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вказана вище апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Зокрема, відповідно ч. 1 ст. 2 КУпАП, законодавство України про адміністративне правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України, а згідно положень ст. 9 Конституції України, ст. 19 ЗУ «Про міжнародні договори України» та ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» усталена судова практика ЄСПЛ є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.

Ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом; провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності; застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом (ч. 1-3 ст. 7 КУпАП), а завданнями провадження в справах є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом (ст. 245 КУпАП).

Адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено відповідальність (ч. 1 ст. 9 КУпАП). При цьому правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків (ст. 10 КУпАП).

Адміністративна відповідальність за ст. 173 КУпАП настає за вчинення дрібного хуліганства, тобто за нецензурну лайку в громадських місцях, образливе чіпляння до громадян та інші подібні дії, що порушують громадський порядок і спокій громадян.

Нецензурна лайка це одна з грубих форм неповаги до громадської моральності, непристойні висловлювання, один із найогидніших різновидів словесної брутальності і незалежно від того, у зв`язку з якими обставинами особа висловлює своє роздратування у формі нецензурної лайки, вона скоює проступок, за який підлягає відповідальності в адміністративному порядку. Словесне хуліганство не загрожує життю та здоров`ю людей, проте використання нецензурних слів виявляє, перш за все, грубе, образливе ставлення до оточуючих. Воно, знижує рівень людського спілкування та завдає моральної шкоди духовному стану суспільства, ображає людську гідність.

Образливе чіпляння до громадян це докучлива поведінка, пов`язана з діями щодо ображання, які зневажають честь і гідність людини та утискають чию-небудь волю, причому у грубій розв`язній манері. Це може бути: хапання за одяг, насильницьке утримання за руки, демонстративний зрив головного убору, навмисне загороджування виходу або проходу, вимога дати цигарку або пускання в обличчя диму від неї, утримання дівчини з непристойною пропозицією та інші подібні дії. Для всіх подібних випадків характерним є ігнорування волі та бажання оточуючих, прагнення нав`язати свою волю, а точніше свавілля.

Під іншими подібними діями, що порушують громадський порядок і спокій громадян, необхідно розуміти: насильницьке вторгнення в громадські місця всупереч забороні певних осіб, покликаних слідкувати за порядком; безпідставне порушення спокою громадян телефонними дзвінками, лихослів`я телефоном; співання нецензурних пісень, розповідання вульгарних анекдотів групам людей; вигуки, свист під час демонстрації кінофільмів; ґвалт, крики з хуліганських мотивів біля вікон громадян у нічний час; публічне справляння природних потреб у невідведених для цього місцях; поява у громадському місці в оголеному вигляді; самовільне без потреби зупинення комунального транспорту; нанесення непристойних малюнків на тротуари, стіни, паркани, двері чи вчинення написів нецензурного змісту; неправдиве повідомлення про смерть родичів, знайомих, якщо це не потягло тяжких наслідків; грубе порушення черг, яке супроводжується ображанням громадян та проявом неповаги до них; знищення або пошкодження з хуліганських мотивів якого-небудь майна у незначних розмірах; зривання афіш, плакатів, газет, оголошень зі стендів; умисна (з бешкетництва) швидка їзда на автомобілях та мотоциклах по калюжах поблизу тротуарів, зупинок, інших місць скупчення людей тощо.

Об`єктом дрібного хуліганства є суспільні відносини у сфері охорони громадського порядку, а громадський порядок це обумовлена потребами суспільства система врегульованих правовими та іншими соціальними нормами система відносин, що складаються у громадських місцях в процесі спілкування людей, і яка має на меті забезпечення спокійної обстановки суспільного життя, нормальних умов для праці і відпочинку людей, для діяльності державних органів, а також підприємств, установ та організацій.

Об`єктивна сторона правопорушення виражається у нецензурній лайці в громадських місцях, образливому чіплянні до громадян та інших подібних діях, що порушують громадський порядок і спокій громадян, а хуліганські дії завжди мають активний характер і не можуть виявлятися у формі бездіяльності. При цьому обов`язковою ознакою об`єктивної сторони правопорушення є місце його вчинення, а саме громадське місце.

Громадське місце це частина (частини) будь-якої будівлі, споруди, яка доступна або відкрита для населення вільно, чи за запрошенням, або за плату, постійно, періодично або час від часу, зокрема ліфти і таксофони; приміщення та території закладів охорони здоров`я, навчальних закладів; дитячі майданчики; приміщення та території спортивних і фізкультурно-оздоровчих споруд та закладів фізичної культури і спорту; під`їзди житлових будинків; підземні переходи; транспорт загального користування, що використовується для перевезення пасажирів (включаючи транспорт міжнародного сполучення); приміщення закладів ресторанного господарства, об`єктів культурного призначення, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, інших державних установ; стаціонарно обладнані зупинки маршрутних транспортних засобів; ринки, сквери, парки; релігійні споруди тощо (перелік не є вичерпним).

Суб`єктом правопорушення є фізична осудна особа, що на момент вчинення дрібного хуліганства досягла 16-річного віку.

Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю вини у формі прямого або непрямого умислу і полягає у неповазі до суспільства, у прагненні показати свою зневагу до існуючих правил і норм поведінки в суспільстві, самоутвердитися за рахунок приниження інших осіб, протиставити себе іншим громадянам, суспільству, державі. Елементом суб`єктивної сторони дрібного хуліганства є також мотив задоволення індивідуальних потреб самоствердження шляхом ігнорування гідності інших людей.

Згідно ч. 1 ст. 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення, крім іншого, зазначаються: місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; інші відомості, необхідні для вирішення справи. При цьому, враховуючи принцип правової визначеності, закріплений у численних рішеннях ЄСПЛ (п. 31 рішення від 28.10.2003 у справі «Ракевич проти Росії» (Rakevich v. Russia), заява № 589973/00); п. 109 рішення від 13.12.2001 у справі «Церква Бесарабської Митрополії проти Молдови» (Metropolitan Church of Bessarabia v. Moldova), заява № 45701/99); п. 54 рішення від 23.09.1998 у справі «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» (Steel and Others v. the United Kingdom), «закон має бути доступним та передбачуваним, що стосується його наслідків, тобто вираженим із достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку», а «національне законодавство має з достатньою чіткістю визначати межі та спосіб здійснення відповідного дискреційного права, наданого органам влади, щоб забезпечувати громадянам той мінімальний рівень захисту, на який вони мають право згідно з принципом верховенства права в демократичному суспільстві» (п. 33 рішення від 15.11.1996 у справі «Доменічіні проти Італії» (Domenichini v. Italy), Reports 1996-V).

На національному рівні Конституційний Суд України в своєму рішенні від 29.06.2010 у справі № 17-рп/2010 за конституційним поданням Уповноваженого ВРУ з прав людини зазначив, що «одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями» (абз. 3 пп. 3.1 п. 3), а у рішенні від 22.09.2005 № 5-рп/2005 той же Суд вказав, що «із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі» (абз. 2 пп. 5.4 п. 5).

Доказами в справі є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку суддя встановлює наявність чи відсутність правопорушення, винність особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, які установлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків тощо (ч. 1 ст. 251 КУпАП), а обов`язок щодо їх (доказів) збирання покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених законом (ч. 2 ст. 251, ст. 255 КУпАП).

Порядок збору і процесуального закріплення доказів визначений законодавством України про адміністративні правопорушення, а тому як доказ протокол про адміністративне правопорушення може бути використаний у відповідній справі тільки в тому випадку, якщо він складений в порядку і з джерел, передбачених цим законодавством. При цьому необхідно враховувати, що у справі протокол про адміністративне правопорушення серії ВАД № 062073 від 13.07.2023 відносно ОСОБА_3 за ст. 173 КУпАП є не тільки джерелом доказів, але й виступає ще як юридичний документ акт (процесуальна дія і процесуальне рішення компетентної особи, яка уповноважена його складати), який свідчить про порушення компетентною особою Національної поліції справи про адміністративне правопорушення (ст. 254 і 255 КУпАП), тому є не тільки займає ключове положення серед інших джерел (доказів), але і обов`язковим процесуальним документом.

Так, здійснивши судовий розгляд протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАД № 062073 від 13.07.2023, суддя суду першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність в діях ОСОБА_3 складу правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП, що відповідає фактичним обставинам справи, належним чином умотивовано та та об`єктивно підтверджується доказами у справі.

Зокрема, ОСОБА_3 категорично заперечив щодо вчинення ним дрібного хуліганства і пояснив, що дійсно 29.06.2023 близько 20:15 знаходився на належній йому земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_2 , коли до нього прийшов ОСОБА_4 , який почав до нього чіплятись, почав погрожувати розправою йому та його сім`ї. Покинувши територію, ОСОБА_4 через деякий час знову повернувся та, перебуваючи на його земельній ділянці, впритул наблизився до нього. Він порахував такі дії ОСОБА_4 загрозливими для нього, тому захищаючись від нападу застосував газовий балончик. При цьому вказав, що між ним та потерпілим ОСОБА_4 вже існували певні неприязні стосунки щодо використання ним належної земельної ділянки, на якій він будував гараж, маючи на це всі дозвільні документи. ОСОБА_4 неодноразово погрожував йому та його родині розправою з приводу будівництва гаражу, тому він звернувся до правоохоронних органів з відповідною заявою.

Як пояснив в ході апеляційного розгляду ОСОБА_4 , то 29.06.2023 близько 20:00 він перебував біля свого гаражу, коли почув звуки за своїм гаражем. Підійшовши, побачив, що чоловік на ім`я ОСОБА_7 з іншим чоловіком будують гараж з порушенням будівельних норм відносно його гаражу. Він повідомив останнього та почав вимагати припинити роботи, а після того, як він сказав, що буде знімати виконання робіт на мобільний телефон, то ОСОБА_3 дістав газовий балончик та забризкав йому обличчя.

Із вказаних вище показань між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 тривалий час існують стійкі неприязні стосунки щодо використання земельної ділянки, через що фактично і мав місце конфлікт 29.06.2023.

Допитаний в апеляційному суді свідок ОСОБА_6 пояснив, що не був очевидцем початку конфлікту, а прийшов вже тоді, коли почув крики та побачив як ОСОБА_3 бризкав газовим балончиком в обличчя потерпілому.

Аналізуючи викладені вище обставини, апеляційний суд приходить до переконання, що місце події, яким є земельна ділянка ОСОБА_3 , не є громадським місцем у розумінні диспозиції ст. 173 КУпАП.

Зважаючи на поведінку ОСОБА_3 та кваліфікацію його дій поліцейськими при складанні протоколу про адміністративне правопорушення, апеляційний суд вважає, що застосовна ст. 173 КУпАП не відповідала вимогі щодо передбачуваності та законності, оскільки відсутня легітимна мета захисту громадського порядку та прав інших громадян, що у свою чергу є необхідним у демократичному суспільстві для досягнення цієї мети. При цьому поведінка ОСОБА_4 носила певний провокативний характер, який міг за наведених вище обставин занепокоїти ОСОБА_3 , який до їх зустрічі ніяким чином не вчиняв дій, передбачених ст. 173 КУпАП, і призвести до застосування останнім газового балончику сльозогінної дії.

Сам по собі факт застосування газового балончику сльозогінної дії не утворює складу правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП, ураховуючи, що ОСОБА_3 перебуваючи на своїй земельній ділянці, яка не є громадським місцем, нецензурною лайкою не висловлювався, образливо до будь-яких громадян не чіплявся, а також не вчиняв інші подібні дії, які б порушували громадський порядок і спокій громадян.

Необхідно зазначити, що відповідно ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Норми Конституції є нормами прямої дії, а згідно ч. 2 ст. 62 Основного Закону усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться виключно на її користь, тобто суд може притягнути особу до адміністративної відповідальності лише на тих доказах, які спростовують усі розумні сумніви щодо вини особи. Докази, що викликають такі сумніви, суд має вмотивовано відхилити у своїй постанові.

Конституційний Суд України (далі КСУ) зауважив, що «елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу (абз. 1-3 п. 4 рішення ВП КСУ у справі за конституційним поданням 59 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК від 26.02.2019 № 1-р/2019.

Зазначене узгоджується і з правовою позицією ЄСПЛ, згідно якої «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом» (п. 43 рішення від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine), з відсиланням на п. 282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey). «Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення».

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинене і правопорушник є винним у його вчиненні. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Необхідно, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Ретельно дослідивши та перевіривши в ході апеляційного розгляду усі наявні в справі докази, апеляційний суд приходить переконання про відсутність в діях ОСОБА_3 складу правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП, за обставин, викладених у протоколі, оскільки належних, достовірних і допустимих доказів, яких було б достатньо для визнання його винним у вчиненні дрібного хуліганства в ході апеляційного розгляду установлено не було. При цьому всі можливості для усунення сумнівів були вичерпані, а сукупність зібраних та проаналізованих у справі доказів не дозволяє їх спростувати у категоричній формі та зробити беззаперечний і однозначний висновок про вчинення ОСОБА_3 дрібного хуліганства.

Таким чином, постанова судді суду першої інстанції є законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, внаслідок чого це судове рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення, оскільки в діях ОСОБА_3 відсутні суб`єктивні ознаки складу правопорушення, а саме хуліганський мотив і умисел, спрямований на порушення громадського порядку, які є основними критеріями, що відрізняють дрібне хуліганство від суміжних правопорушень, оскільки дрібне хуліганство наявне лише за умови наявності хуліганського мотиву (внутрішнього спонукання особи порушити не тільки громадський порядок, але й проявити неповагу до суспільства чи окремої особи без вагомих на те причин).

Керуючись ст. 294 КУпАП,

постановив:

Постанову судді Роменського міськрайонного суду Сумської області від 18.07.2023 відносно ОСОБА_2 залишити без змін, а апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_1 на цю постанову без задоволення.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя В. Ю. Рунов