ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 33/803/1473/24 Справа № 202/4048/24 Суддя у 1-й інстанції - Кухтін Г. О. Суддя у 2-й інстанції - Пістун А. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2024 року м. Дніпро

Суддя Дніпровського апеляційного суду Пістун А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро, апеляційну скаргу захисника Хлидчи Валентини Сергіївни в інтересах особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , на постанову Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 травня 2024 року у справі про адміністративне правопорушення, якою:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, -

В С Т А Н О В И В :

Цією постановою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17000 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

При обставинах зазначених в протоколі, 08 березня 2024 року о 11 годині 00 хвилин на автошляху Т05-14 Добропілля-Лиман 88 км, Донецька область, ОСОБА_1 керував транспортним засобом VOLKSWAGEN PASSAT, н.з. НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: різкий запах алкоголю з порожнини рота, почервоніння обличчя, від проходження огляду на стан сп`яніння відмовився в установленому законом порядку, чим порушив вимоги п. 2,5 Правил дорожнього руху.

Не погоджуючись з вищевказаною постановою захисник Хлидчи В.С. подала апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду першої інстанції скасувати та постановити нову, якою провадження у справі закрити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що під час слухання справи суддя не надав можливість розповісти обставини справи, заявити клопотання про виклик свідка, який би підтвердив, що у той день ОСОБА_1 не керував транспортним засобом. На відеозаписі не зафіксовано факту керування ОСОБА_1 транспортним засобом. На відеозаписі вбачається, що поліцейські спочатку склали протокол, про що самі кажуть на камеру, а вже після запропонували пройти огляд на стан спяніння.

Вказує, що ОСОБА_1 ніхто не відсторонював, права не вилучав, акту відсторонення водія від управління т/з не надано до матеріалів справи. Не роз`яснено наслідків проходження або відмови від проходження медичного огляду.

Також зазначає, що не можна вважати відеозапис належним та допустимим доказом. Він є не підписаний цифровим підписом, не вбачається моменту керування транспортним засобом, не зазначено технічні характеристики засобів фіксації.

Також вказує, що письмові пояснення свідків відрізняються від тих, що зафіксовані на відеозаписі. Про факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом у стані алкогольного спяніння жодної фрази.

Захисник Хлидчи В.С. підтримала апеляційну скаргу, просила її задовольнити.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність постанови суду в межах апеляційної скарги, співставивши їх з наявними в матеріалах справи доказами, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2. 5 ПДР України водій повинен на вимогу працівника поліції пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп`яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин.

Відповідно до ст. 130 КУпАП встановлено відповідальність за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння.

Тобто, для визначення складу даного правопорушення необхідно встановити чи керувала особа, що притягується до адміністративної відповідальності транспортним засобом, законність запропонованого їй порядку огляду та сам факт відмови.

Згідно з вимогами ст. 266 КУпАП огляд водія на стан алкогольного, сп`яніння проводиться з використанням спеціальних технічних засобів. У разі незгоди водія на проведення огляду на стан алкогольного сп`яніння поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров`я.

Так, факт порушення ОСОБА_1 п. 2.5 ПДР України та вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП підтверджується відповідним протоколом, відеозаписом, з якого вбачається, що ОСОБА_1 відмовився від пропозиції пройти огляд на стан сп`яніння за допомогою спеціальних засобів, а саме газоаналізатор Драгер та в медичному закладі, письмовими поясненнями свідків, направленням на огляд та постановою серії ЕНА № 1613744.

Таким чином, в діях ОСОБА_1 безумовно наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, а саме відмова особи, яка керує транспортним засобом від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння.

Перевіривши відеозапис адміністративного правопорушення, суд апеляційної інстанції вважає, що він надає можливість повно та об`єктивно дослідити обставини вчиненого правопорушення, детально відновити послідовність подій та конкретизувати поведінку осіб, які приймали участь у складанні протоколу про адміністративне правопорушення, отриманий у встановленому законом порядку і здійснений працівником поліції за допомогою наявних в нього технічних засобів, тому є належним та допустимим доказом вчинення адміністративного правопорушення.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не керував транспортним засобом не заслуговують на увагу зважаючи на наступне.

Так, на відеозаписі зафіксовано момент коли працівник поліції висуває ОСОБА_1 вимогу на проходження огляду на стан алкогольного спяніння, на що останній відмовляється.

Також, працівник поліції повідомляє ОСОБА_1 , що він керував транспортним засобом VOLKSWAGEN PASSAT, н.з. НОМЕР_1 , на що останній незгоду з даним твердженням не висловлює.

Крім того, на підтвердження факту керування транспортним засобом ОСОБА_1 в матеріалах справи міститься постанова серії ЕНА № 1613744 від 08.03.2024 року відповідно до якої, на останнього накладено адміністративне стягнення за те, що він 08.03.2024 року о 11:09 годин керував автомобілем та при цьому не був пристебнутий ременем безпеки.

Вищенаведені докази, в своїй сукупності, підтверджують викладені в протоколі про адміністративне правопорушення серії ААД № 676999 від 08.03.2024 року обставини про те, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом VOLKSWAGEN PASSAT, н.з. НОМЕР_1 в зазначений в протоколі час та сумнівів у апеляційного суду не викликають.

Твердження апелянта про те, що ОСОБА_1 ніхто не відсторонював від керування транспортними засобами також спростовуються відеозаписом на якому зафіксовано як працівник поліції повідомляє про відсторонення ОСОБА_1 від керування транспортними засобами.

Інші доводи апеляційної скарги не потребують детального аналізу апеляційним судом, оскільки не мають вирішального значення у цьому провадженні, виходячи із предмету та меж доказування у даній категорії справ, а правова оцінка та мотиви апеляційного суду по всім ключовим доводам захисту, на які захисник акцентував увагу в судовому засіданні та апеляційній скарзі, викладені вище.

Застосовуючи такий підхід, апеляційний суд виходить з усталеної практики Європейського суду з прав людини щодо мотивування судового рішення. І хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Серявін та інші проти України від 10.02.2010 р., заява № 4909/04, § 58). Суд не мусить надавати відповіді на кожне порушене питання, проте з рішення має бути ясно зрозуміло, що головні проблеми, порушені у даній справі, були вивчені.

Також апеляційний суд виходить з того, що процесуальні норми є вторинними порівняно з матеріальними, оскільки призначення перших полягає в забезпеченні реалізації других. Тобто характер, зміст і призначення процесуальних норм підпорядковані вимогам матеріальних норм і тому зумовлені ними та є похідними від них.

Не кожен дефект певного адміністративного акта робить його неправомірним. Фундаментальне порушення - це таке порушення суб`єктом владних повноважень норм права, допущення суттєвої, істотної помилки при прийнятті певного рішення, яке мало наслідком прийняття незаконного рішення. Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.

Такий вимір суттєвості порушень застосовує Європейський суд з прав людини, який у своїх рішеннях демонструє виважений підхід до оцінки характеру допущених порушень належної процедури з точки зору їх можливого впливу на загальну справедливість судового розгляду. Метод «оцінки справедливості процесу в цілому» не передбачає дослідження правомірності будь-якої окремої процесуальної дії у відриві від інших етапів процесу. По суті, ЄСПЛ у своїх рішеннях акцентує увагу на необхідності з`ясувати, «чи перетворили допущені порушення (в контексті конкретних обставин справи) судовий розгляд у цілому на несправедливий».

При цьому, як свідчить практика ЄСПЛ, навіть виявлення судом серйозних (чи вагомих), на його думку, порушень права на справедливий судовий розгляд, допущених національними судами, не завжди тягне загальну оцінку проведеного судового розгляду та ухваленого підсумкового рішення як несправедливого.

Інакше кажучи, за принципами, що сповідує ЄСПЛ, скасування певного акта з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 130 КУпАП відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції тягнуть за собою накладення штрафу на водіїв у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік. Тобто сам факт відмови ОСОБА_1 як особи, що керувала транспортним засобом, від проходження огляду був причиною притягнення його до адміністративної відповідальності.

Враховуючи, що судом не встановлено недотримання працівниками поліції вимог КУпАП при складенні протоколу про адміністративне правопорушення, суддя, оцінивши кожен наведений доказ за своїм внутрішнім переконанням, визнав їх належними, допустимими та достовірними, а їх сукупність достатньою для того, щоб дійти висновку щодо доведеності вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, за порушення ним п. 2.5 ПДР України.

Досліджені апеляційним судом матеріали справи та відеозапис, є інформативними і не вказують на упередженість чи суб`єктивне ставлення працівників поліції відносно ОСОБА_1 .

Таким чином, постанова судді є законною, обґрунтованою та вмотивованою. Підстави для її скасування відсутні.

Керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, апеляційний суд-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу захисника Хлидчи Валентини Сергіївни в інтересах особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Постанову Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 травня 2024 року щодо ОСОБА_1 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя А.О. Пістун