Провадження № 3/643/3475/24
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.11.2024 суддя Московського районного суду м. Харкова Власенко М. В., розглянувши матеріали, які надійшли з Управління патрульної поліції в Харківській області про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,

за ч. 1 ст. 130 КУпАП,

ВСТАНОВИВ:

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 129518 від 15 вересня 2024 року, 14 вересня 2024 року о 23:15 год. в м. Харків, пр. Тракторобудівників, 122, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом «Mercedes Benz», д. н. з. НОМЕР_2 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, порушення координації рухів. Від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законодавством порядку відмовився.

Своїми діями ОСОБА_1 порушив п. 2.5 Правил дорожнього руху України. Відносно нього було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Захисник ОСОБА_1 адвокат Жук Є. Г. у судовому засіданні зазначив, що наявними у справі доказами не підтверджується вина підзахисного у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. Зазначив, що протокол та матеріали складені з порушеннями вимог чинного законодавства, зокрема, відеозаписи не містятьнеобхідних ідентифікуючих даних, відсутність акту відмови ОСОБА_1 від проходження огляду на стан сп`яніння, невірно оформлений корінець з апарату газоаналізатора. Зазначив, що обовязок щодо збирання доказів покладається саме на працівників поліції згідно положень КУпАП. Зауважив, що ОСОБА_2 декілька разів говорив про згоду проходження огляду. Крім цього, зазначив про порушення поліцейськими проведення процедури розгляду справи через недотримання права ОСОБА_1 на надання правової допомоги. Зазначив, що вказаними обставинами спростовується викладене у протоколі. Просив провадження у справі закрити за відсутністю у діях ОСОБА_1 події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, відповідно до п. 1 ст. 247 КУпАП.

Суд, вислухавши захисника, дослідивши матеріали справи, встановив таке.

Положеннями ч. 1 ст. 130 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Згідно п. 2.5 ПДР України водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Порядок проходження огляду на стан сп`яніння врегульовано ст. 266 КУпАП, а також Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України № 1452/735 від 09 листопада 2015 року, та Порядком направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1103 від 17 грудня 2008 року.

Відповідно до п. 2, 3 розділу І Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України № 1452/735 від 09 листопада 2015 року, огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.

Ознаками алкогольного сп`яніння є: запах алкоголю з порожнини рота; порушення координації рухів; порушення мови; виражене тремтіння пальців рук; різка зміна забарвлення шкіряного покриву обличчя; поведінка, що не відповідає обстановці.

Огляд на стан сп`яніння проводиться поліцейськими на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом або лікарем закладу охорони здоров`я (п. 6 розділу І Інструкції). У розумінні вимог п. 7 розділу І Інструкції, огляд у закладі охорони здоров`я проводиться лише у разі відмови водія транспортного засобу від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу або його незгоди з результатами огляду, проведеного поліцейськими. Огляд на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу проводиться в присутності двох свідків (п. 6 розділу ІІ Інструкції).

Такі ж положення викладені у Постанові Кабінету Міністрів України № 1103 від 17 грудня 2008 року «Про затвердження Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, а також проведення такого огляду».

Матеріали справи містять: протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 129518 від 15 вересня 2024 року та його копію; диски з відеозаписами; довідку інспектора УПП в Харківській області; акт огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням технічних засобів; направлення до КНП ХОР «ОКНЛ»; рапорт поліцейського УПП в Харківській області;.

Судом оглянуто відеозаписи, долучені до протоколу, з яких слідує наступне.

З камери, яка розташована в автомобілі поліцейських, видно, що автомобіль поліцейських їде по дорозі, здійснює маневри розвороту та повороту, починає їхати за якимось автомобілем, який згодом припарковується, до цього автомобіля підходять двоє поліцейських. Відео припиняється.

З бодікамер поліцейських видно, як 14.09.2024 о 23:17 поліцейські підходять до припаркованого автомобіля, який стоїть з включеною аварійною світловою сигналізацією. Поліцейські кажуть водію, щоб той надав документи посвідчення водія та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та повідомляють, що водія зупинено згідно п. 3, 7 ст. 35 ЗУ «Про Національну поліцію» рух на автомобілі без номерного знаку та рух у комендантську годину. Згодом ОСОБА_1 повідомляє поліцейським свої прізвище, ім`я та по батькові, дату народження та говорить, що документи зараз принесуть. Після чого поліцейський звертається до ОСОБА_1 та питає, чи буде він проходити огляд на стан алкогольного сп`яніння, оскільки у нього вбачаються ознаки запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови. ОСОБА_1 , у відповідь на питання поліцейських каже, що йому потрібно поспілкуватися з адвокатом та просить час. На що поліцейський ще раз питає щодо проходження огляду та пропонує пройти огляд на стан сп`яніння на місці зупинки та говорить: «…адвоката можете запрошувати до суду, де буде розглядатися справа». ОСОБА_1 перебуває у автомобілі, розмовляє по телефону, поліцейський повідомляє останньому, що вони будуть розцінювати як відмову, на що ОСОБА_1 повторює, що спілкується з адвокатом. Поліцейський у відповідь на почуте: «…я вам ще раз говорю, що адвоката ви маєте право запрошувати в зал суду, наразі пропоную пройти огляд на місці зупинки за допомогою Драгер, ви будете проходити?..». У період часу 23:30 23:33 год. ОСОБА_1 відповідає, що нікуди «дуть» не буде, пристрій у вас «заряджений», на що поліцейський розповідає про медичний заклад та питає, чи поїде він у медичний заклад проходити огляд. Після чого о 23:47 год. повторюється ситуація щодо питань поліцейських про намір проходити огляд на стан сп`яніння та повідомлення ОСОБА_1 про спілкування по телефону з адвокатом.

Після чого поліцейський повідомляє ОСОБА_1 про винесення відносно нього постанови за ч. 1 ст. 121 прим. 3 ПДР України та роз`яснює права за ст. 63 Конституції України, ст. 268 КУпАП, ОСОБА_1 отримує копію постанови за указаним фактом. Після цього, о 23:55 год. поліцейський запитує, буде чи не буде ОСОБА_1 проходити огляд у медичному закладі, на що ОСОБА_1 намагається щось пояснити, проте поліцейський не слухає та починає роз`яснювати йому права та говорить, що той відмовився від проходження огляду.

Одночасно, з боді-камери іншого поліцейського слідує, що на питання поліцейського о 23:54 год. чи буде він проходити огляд, ОСОБА_1 відповідає «да». Поліцейський питає, чи на місці буде проходити, чи до лікаря-нарколога. ОСОБА_1 говорить, що він став погано себе почувати, повідомляє, що йому потрібна швидка допомога. Поліцейський відповідає, що йому адвокат не допоможе, ви уже відмовилися, буде складений протокол. А ОСОБА_1 говорить, викликайте швидку допомогу. Поліцейський каже, щоб хтось викликав 103, та о 00:24 повідомляє, що на цьому все завершується, фіксація припиняється.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» передбачено, що при розгляді справ зазначеної категорії необхідно з`ясовувати всі обставини, перелічені у ст. ст. 247, 280 КУпАП. Зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим ст. ст. 283, 284 КУпАП. У постанові, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Згідно ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Європейський Суд з прав людини у рішенні «Шмауцер (Schmautzer) проти Австрії» від 23 жовтня 1995 року зазначив, що дорожньо-транспортні правопорушення, за які може бути накладено стягнення у виді штрафу чи обмеження у користуванні водійськими правами, підпадають під визначення «кримінального обвинувачення». Позбавлення прав на управління транспортним засобом також розглядається Європейським Судом кримінально-правовою санкцією, оскільки «право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності» (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Маліге проти Франції» від 23 вересня 1998).

Згідно «критеріїв Енгеля», сформованих Європейським судом з прав людини у справі «Енгель та інші проти Нідерландів» (1976 рік), критеріями для визначення поняття «кримінальне обвинувачення» є: критерій національного права (чи підпадає певне протиправне діяння під ознаки злочину згідно з національними нормами); критерій кола адресатів (якщо відповідальність поширюється на невизначене коло осіб, то правопорушення підлягає кваліфікації як кримінальне); критерій мети та тяжкості наслідків (у випадку, якщо у санкції наявний саме елемент покарання, а передбачені санкції є достатньо суворими, скоєне правопорушення розглядається за природою кримінального злочину).

При цьому кваліфікація порушення/обвинувачення як «кримінального» дає особі додаткові гарантії, які передбачені Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, у тому числі обов`язок довести вину особи, який передбачений ч. 2 ст. 6 Конвенції, та заборона подвійного притягнення до відповідальності за одне порушення (ст. 4 Протоколу 7 до Конвенції).

Відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Спираючись на положення ч. 1 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також на практику Європейського суду з прав людини у справах «Лучанінова проти України» (рішення від 09 червня 2011 року, заява № 16347/02),«Малофєєва проти Росії» (рішення від 30 травня 2013 року, заява № 36673/04), «Карелін проти Росії» (заява № 926/08, рішення від 20 вересня 2016 року), беручи до уваги адміністративне стягнення, передбачене ч. 1 ст. 130 КпАП України, необхідно виходити з того, що, як і у кримінальному провадженні, суд у цій справі має бути неупередженим і безстороннім і не вправі самостійно змінювати на шкоду особі формулювання правопорушення, викладене у фабулі протоколу про адміністративне правопорушення. Відповідне формулювання слід вважати по суті викладенням обвинувачення у вчиненні адміністративного правопорушення, винуватість у скоєнні якого має бути доведено не судом, а перед судом у змагальному процесі. Суд також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки таким чином, неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, за своєю суттю ст. 130 КУпАП є кримінальним порушенням/обвинуваченням та необхідною умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є суворе і точне дотримання встановленого законом порядку.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на вищевикладене, суд звертає увагу на те, що особа, яка складає протокол про адміністративне правопорушення, зобов`язана діяти у суворій відповідності до встановленого законом порядку, оскільки така особа зобов`язана вчиняти не ті дії, які прямо не заборонені законом, а дії, які передбачені законом.

За правилами ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ч. 2 статті 251 КУпАП передбачено: «Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу».

У рішенні Європейського суду з прав людини від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» (Заява № 39598/03) Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпції факту.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях у справах «Тейксейра де Кастро проти Португалії» та «Шабельник проти України» неодноразово зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази, а порядок збирання доказів має відповідати передбаченим національним правом вимогам основним правам гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Також, Європейський суд з прав людини у рішеннях від 07 листопада 2002 року по справі «Лавентес проти Латвії» та від 08 лютого 2011 року по справі «Берктай проти Туреччини» наголосив, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву, що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумцій».

Пунктом 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» (з відсиланням на первісне визначення цього принципу у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey, п. 282) також визначено, що доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом.

Рішенням Конституційного суду України від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010, встановлено, що фактичні дані або будь-які інші докази, одержані в незаконний спосіб, а саме: з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина; з порушенням встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання фактичних даних; не уповноваженою на те особою тощо є неналежними доказами.

Європейський Суд з прав людини у справі «Аллене де Рібермон проти Франції» підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.

Згідно ст. 8 Конституції України, в Україні діє принцип верховенства права.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згода на обов`язковість якої надана Верховною Радою України: «Кожен має право на справедливий … розгляд його справи …».

Обов`язок суду щодо забезпечення презумпції невинуватості і права на справедливий судовий розгляд поєднуються з положеннями ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України ратифікована 17 липня 1997 року Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (№ 475/97-ВР) та є частиною національного законодавства.

Отже, з урахуванням позиції ЄСПЛ та досліджених відеозаписів, встановлено, що ОСОБА_1 не відмовлявся від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у медичному закладі, а тому винуватість водія у порушенні п. 2.5 Правил дорожнього руху є недоведеною поза розумним сумнівом.

Суд зазначає, що протокол про адміністративне правопорушення, хоч і є джерелом доказів, однак за своєю процесуальною суттю є фіксацією правопорушення, та інформація, яка в нього вноситься повинна ґрунтуватися на первинних доказах.

Крім цього, суд зазначає, що у випадку невжиття працівником поліції заходів щодо надання водію можливості скористатися послугами адвоката під час оформлення справи про адміністративне правопорушення поліцейський порушує права водія, що є підставою для скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення. До такого висновку дійшла колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у справі № 524/9827/16-а.

Так, з постанови Верховного Суду від 18 лютого 2020 року у справі № 524/9827/16-а слідує, що позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до інспектора УПП в м. Кременчуці, в якому просив: визнати протиправними дії інспектора щодо розгляду справи про адміністративне правопорушення на місці зупинки транспортного засобу; скасувати постанову у справі про адміністративне правопорушення серії АР № 811573. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що інспектор УПП в м. Кременчуці незаконно розглянувши справу на місці зупинки транспортного засобу позивача порушив його права та не надав можливості скористатися правами, які передбачені ст. 268 КУпАП, чим порушив порядок розгляду справи.

Суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог частково на підставі того, що відповідачем порушені права особи, яка притягується до адміністративної відповідальності у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 виявив бажання скористатись правом на правову допомогу, однак відповідачем не вжито жодних дій щодо надання можливості позивачу реалізувати своє право на отримання такої допомоги, що, на думку cуду першої інстанції, свідчить про порушення порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення. Апеляційний суд прийшов до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування.

Постановою Верховного Суду від 18 лютого 2020 року у справі № 524/9827/16-а касаційну скаргу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України в особі Управління патрульної поліції у м. Кременчуці Департаменту патрульної поліції залишено без задоволення, судові рішення суду першої та апеляційної інстанції залишено без змін.

Так, згідно позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 18 лютого 2020 року у справі № 524/9827/16-а, судами першої та апеляційної інстанції було встановлено, що під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 виявив бажання скористатись правовою допомогою, про що надав відповідачу відповідне письмове клопотання. Однак, інспектором не вжито жодних дій щодо надання водію можливості реалізувати своє право на отримання правової допомоги.

Колегія суддів погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанцій, що такими діями інспектор порушив права особи, яка притягалася до адміністративної відповідальності, тому і порушено порядок розгляду справи про адміністративне правопорушення, що є підставою для скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення.

Доводи, які наводяться скаржником в касаційній скарзі, не свідчать про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального або матеріального права при прийнятті оскаржуваних рішень та не спростовують висновків судів попередніх інстанцій і встановлених обставин справи.

З огляду на встановлені судами обставини справи, Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, щодо неправомірності дій відповідача, у зв`язку з чим суди дійшли до правильного висновку про задоволення позову.

За правилами ст. 268 КУпАП, особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи.

З відеозаписів, долучених до протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 129518 від 15 вересня 2024 року, слідує, що поліцейським грубо порушено право особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 на користування юридичною допомогою адвоката, закріплене у ст. 59 Конституції України, оскільки поліцейський декілька разів зауважив останньому, що право на правову допомогу у нього є тільки під час розгляду справи у суді. Одночасно, поліцейським не вжито жодних дій щодо надання ОСОБА_1 можливості реалізувати своє право на отримання правової допомоги.

Відтак, поліцейським порушено право ОСОБА_1 на отримання правової допомоги, що, згідно позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 18 лютого 2020 року у справі № 524/9827/16-а, є підставою для скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення та, як наслідок, слугує підставою для закриття провадження у справі.

Слід також зазначити, що на місці зупинки ОСОБА_1 перебуває велика кількість поліцейських, не зрозуміло, хто саме розглядає справу, постійно хтось з поліцейських підходить до ОСОБА_1 та щось питає. У матеріалах справи наявні відеозаписи з боді-камер різних поліцейських, що, з урахуванням положень п. 2, 5 Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, затвердженої Наказом МВС України 18 грудня 2018 року № 1026, щодо фіксування правопорушення та безперервності відеозйомки, дає підстави суду вважати, що поліцейським порушено порядок застосування портативного відеореєстратора, оскільки не містить повноту процедури складення матеріалів відносно ОСОБА_1 .

Підсумовуючи вищевказане, суд зазначає, що поліцейським порушено право ОСОБА_1 на правову допомогу, що є самостійною підставою для закриття провадження у справі.

Одночасно, на переконання суду, надані докази на підтвердження винуватості ОСОБА_1 є неналежними, недопустимими і недостовірними, оскільки отримані з порушенням процедури складення протоколу про адміністративне правопорушення.

Відтак, судом встановлено порушення інспектором поліції при складанні адміністративного протоколу та матеріалів, вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, не доведена.

Отже, суд доходить висновку, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Відповідно до п. 1 ст. 247 КУпАП провадження по справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочате, а розпочате підлягає закриттю за відсутності складу адміністративного правопорушення.

Згідно ч. 2 ст. 284 КУпАП постанова про закриття справи виноситься при оголошенні усного зауваження, передачі матеріалів на розгляд громадської організації чи трудового колективу або передачі їх прокурору, органу досудового розслідування, а також при наявності обставин, передбачених статтею 247 цього Кодексу.

Керуючись ст. 130, 247, 268, 283 285 КУпАП, суд

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП закрити за відсутності складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду через Московський районний суд м. Харкова протягом десяти днів з дня її винесення.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Суддя Михайло ВЛАСЕНКО