Закарпатський апеляційний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04.11.2024 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в особі судді Феєра І. С., розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді справу про адміністративне правопорушення № 33/4806/274/24 за апеляційною скаргою захисника-адвоката Ламбруха О. С. на постанову судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.10.2023.

Цією постановою:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, мешканець АДРЕСА_1 , визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченогоч. 1 ст. 173-2 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 170 (сто сімдесят) грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 536 грн 80 коп. судового збору.

З протоколу про адміністративне правопорушеннясерії ВАД № 966454 від 29.07.2023 та постанови судді від 10.10.2023 вбачається, що 29.07.2023 приблизно о 05 год 10 хв у АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно своєї колишньої співмешканки, а саме ображав нецензурними словами, погрожував фізичною розправою, чим вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

В апеляційній скарзі захисник-адвокат Ламбрух О. С. просить скасувати постанову суду першої інстанції від 10.10.2023 та закрити провадження у справі щодо ОСОБА_2 на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Вказує на те, що судовий розгляд проведено без додержання вимог закону, а висновки суду, викладені в судовому рішенні, не відповідають фактичним обставинам справи та не підтверджуються матеріалами справи. Посилається на те, що ні в протоколі, ні в доданих до нього матеріалах не вказано яка саме шкода психічному здоров`ю потерпілої могла бути спричинена внаслідок дій ОСОБА_2 . Потерпіла в судове засідання не з`явилась, суду першої інстанції пояснень не надавала, а у своєму письмовому поясненні не вказала на обставини, які б свідчили про те, що їй завдана психологічна шкода, тобто матеріали справи не містять доказів наявності ознак, які утворюють склад адміністративного правопорушення. Складений щодо ОСОБА_2 протокол не містить відомостей про наслідки, настання яких є обов`язковою умовою складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, а висловлювання образливими чи нецензурними словами жодним чином не утворюють складу саме цього правопорушення. Крім того, ОСОБА_2 з потерпілою ОСОБА_3 в зареєстрованому шлюбі не перебувають та ніколи не перебували, а

-2-

матеріали справи не містять документально підтверджених відомостей про те, що вони колись проживали спільно, як співмешканці, чи є родичами між собою, про що також свідчать і різні адреси місця їхнього проживання. Відповідно до диспозиції ч. 1 ст. 173-2 КУпАП як адміністративне правопорушення розглядається лише насильство в межах сім`ї, що не спричинило тілесних ушкоджень, то за відсутністю доказів про актуальний чи колишній спільний побут адміністративна відповідальність виключається. Суд першої інстанції порушив право ОСОБА_2 на захист, оскільки не повідомив його про час та місце розгляду справи. При цьому, захисник порушує питання про поновлення строку на апеляційне оскарження, посилаючись і на те, що про існування постанови від 10.10.2023 ОСОБА_2 стало відомо лише 21.03.2024 при отриманні за своєю поштовою адресою відповідної судової кореспонденції.

Будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2 , його захисник-адвокат Ламбрух О. С. та потерпіла ОСОБА_3 , на розгляд справи щодо ОСОБА_2 не з`явилися, клопотання про відкладення розгляду справи не заявляли. ОСОБА_2 повідомлений поштовим зв`язком, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, а захисник-адвокат Ламбрух О. С. та потерпіла ОСОБА_3 повідомлені за допомогою смс-повідомлення, про що свідчать відповідні довідки про доставку повідомлення у додаток «Viber». Тому враховуючи вимоги закону про розгляд справи в розумні строки, передбачені ч. 4 ст. 294 КУпАП, а також рішення Європейського суду з прав людини «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 про те, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було знівельовано ключовий принцип верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи, апеляційний суд вважає за необхідне розглянути справу за відсутності вказаних осіб, що не може розцінюватись як порушення їх прав, передбачених ст. 268, 269, 271 КУпАП. При цьому, враховується заява захисника-адвоката Ламбруха О. С. про можливість розгляду справи без участі сторони захисту.

Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, дослідивши зібрані в справі докази, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про те, що клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження та апеляційна скарга підлягають задоволенню, з таких підстав.

З матеріалів справи про адміністративне правопорушення вбачається, що ОСОБА_2 та його захисник-адвокат Ламбрух О. С. не були присутніми в судовому засіданні під час розгляду справи щодо ОСОБА_2 . Також відсутні відомості про те, що ОСОБА_2 чи його захиснику направлялися повідомлення про час та місце розгляду справи. Крім того, відсутні дані про своєчасне направлення ОСОБА_2 та отримання ним копії постанови, що перешкодило захиснику вчасно її оскаржити. Інших доказів, ніж ті, які зазначені в апеляційній скарзі, щодо дати отримання постанови судді від 10.10.2023, а саме 21.03.2024, в матеріалах справи відсутні.

З урахуванням наведеного, з метою недопущення порушення права на захист особи, доводи захисника-адвоката Ламбруха О. С. щодо поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції відносно ОСОБА_2 , апеляційний суд вважає поважними, а клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови таким, що підлягає до задоволення і такий строк поновлюється.

Згідно ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на

-3-

основі суворого додержання законності. За змістом вказаної норми закону, провадження в справах про адміністративні правопорушення повинно здійснюватися на основі суворого дотримання законності.

Частиною 1 статті 8 КУпАП передбачено, що особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення.

За приписами ч. 1 ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності .

Апеляційний суд, дослідивши зібрані у справі докази, перевіривши доводи апеляційної скарги вважає, що при розгляді справи щодо ОСОБА_2 вказаних вимог закону судом першої інстанції не було дотримано.

Зі змісту складеного щодо ОСОБА_2 протоколу вбачається, що 29.07.2023 приблизно о 05 год 10 хв у АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно своєї колишньої співмешканки, а саме ображав нецензурними словами, погрожував фізичною розправою, чим вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

У зв`язку з чим, стосовно ОСОБА_2 працівниками поліції 29.07.2023 складено протокол про адміністративне правопорушення серії ВАБ 966454.

Вирішуючи питання щодо доводів апеляційної скарги сторони захисту по суті інкримінованих ОСОБА_2 обставин адміністративного правопорушення, апеляційний суд приходить до висновку про недоведеність наявності в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, оскільки доданими до протоколу про адміністративне правопорушення доказами таке діяння не підтверджується.

Статтею 251 КУпАП передбачено, що доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

За приписами до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення справи.

-4-

Як вбачається з матеріалів справи, вирішуючи дану справу, суд першої інстанції, при прийнятті рішення не врахував вимоги ст. 245, 252, 280 КУпАП щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи і вирішення її в точній відповідності із законом та прийшов до передчасного та помилкового висновку про винуватість ОСОБА_2 в даному адміністративному правопорушенні, при цьому не дотримавшись вимог щодо змісту постанови, передбачених ст. 283 КУпАП.

За змістом оскаржуваної постанови, у підтвердження вини ОСОБА_2 суд першої інстанції послався на протокол про адміністративне правопорушення та письмові пояснення потерпілої ОСОБА_3 , які містяться у матеріалах справи. Однак, посилаючись на вказані докази, суд першої інстанції належним чином не проаналізував їх, не зазначив, які саме відомості вони місять та які саме обставини підтверджують. Між тим, судом першої інстанції не з`ясовувалось чи були в працівників поліції та потерпілої ОСОБА_3 підстави для обмови ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення.

Твердження суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 повторно не з`явився у судове засідання, а судові повістки у формі смс-повідомлення направлялися на його мобільний номер телефону, не підтверджується матеріалами справи, оскільки з таких не вбачається, що після надходження справи до суду першої інстанції судове засідання у справі щодо ОСОБА_2 призначалось декілька разів, і що ОСОБА_2 надсилались смс-повідомлення про час та місце розгляду справи.

Частиною 1 статті 173-2 КУпАП передбачена відповідальність за вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі його винесення.

Об`єктом даного адміністративного правопорушення є суспільні відносини у сфері захисту прав громадян.

Об`єктивна сторона правопорушення виражається в умисному вчиненні будь-яких дій фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування фізичного насильства, що не завдало фізичного болю і не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконанні захисного припису особою, стосовно якої він винесений, не проходженні корекційної програми особою, яка вчинила насильство в сім`ї (матеріальний склад).

Суб`єктивна сторона правопорушення визначається ставленням до наслідків і характеризується наявністю вини у формі умислу.

Норма статті 173-2 КУпАП є бланкетною, а тому для того, щоб повністю розкрити суть адміністративного правопорушення у протоколі повинно бути зазначено, які конкретно дії вчинила особа, який спосіб насильства прослідковується у діях порушника, якщо дій кілька, то зазначена кожна дія і, вид насильства, наслідки цих дій по відношенню до особи, щодо якої вони були спричинені.

Відповідно до Закону України «Про попередження насильства в сім`ї» насильство в сім`ї - це будь-які умисні дії фізичного, сексуального, психологічного чи економічного спрямування одного члена сім`ї стосовно іншого члена сім`ї, якщо ці дії порушують конституційні права і свободи члена сім`ї як людини та громадянина і наносять йому моральну шкоду, шкоду його фізичному чи психічному здоров`ю.

-5-

Відповідно до п. 3 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Згідно з ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Як вбачається з матеріалів справи, такі не містять документально підтверджених відомостей про те, що ОСОБА_2 з потерпілою ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі, або колись проживали спільно, як співмешканці, чи є родичами між собою.

Твердження ОСОБА_3 у письмових поясненнях про те, що ОСОБА_2 був її співмешканцем, апеляційний суд не бере до уваги, оскільки такі не підтверджені жодними доказами та стороною захисту не визнаються. При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що ОСОБА_3 , будучи належним чином повідомленою про час та місце апеляційного розгляду, не з`явилася у судові засідання та, відповідно, не підтвердила свої письмові пояснення з наданням відповідних доказів у їх підтвердження.

Тому, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що за відсутності доказів про актуальний чи колишній спільний побут ОСОБА_2 та потерпілої ОСОБА_4 , адміністративна відповідальність за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП виключається.

Крім того, пунктом 14 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» встановлено, що психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Отже, законодавець визначив, що домашнім насильством психологічного характеру є не будь-які дії чи бездіяльність, а лише ті, які викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Апеляційним судом встановлено, що у складеному щодо ОСОБА_2 протоколі та постанові суду першої інстанції не вказано, які саме наслідки, передбачені п. 14 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», настали для ОСОБА_5 у зв`язку з вчиненими ОСОБА_2 діяннями.

При цьому, апеляційний суд визнає слушними і доводи апеляційної скарги про те, що висловлювання особою образ іншій особі, у тому числі нецензурними словами, у громадському місці при певних умовах можуть утворювати склад іншого правопорушення, але не домашнього насильства.

Аналізуючи досліджені під час апеляційного розгляду наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку про те, що висновки суду першої інстанції про наявність у діях ОСОБА_2 складу передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП адміністративного правопорушення, не підтверджуються зібраними у справі доказами, що у свою чергу, з огляду на вищенаведені норми та обставини, свідчить про відсутність у діях ОСОБА_2 події і складу саме цього адміністративного правопорушення.

-6-

Будь-яких інших доказів на підтвердження факту вчинення ОСОБА_2 29.07.2023 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, за обставин викладених у протоколі, матеріали справи про адміністративне правопорушення не містять.

Наведені обставини залишились поза увагою суду першої інстанції, що, на переконання апеляційного суду, свідчить про те, що, розглядаючи справу щодо ОСОБА_2 , суд першої інстанції у порушення вимог передбачених ст. 245, 252, 280 КУпАП не з`ясував усі обставини справи та не дав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності.

При оцінці доводів апеляційної скарги та прийнятті судового рішення, апеляційний суд вважає, що встановлені апеляційним судом вищенаведені недоліки, які допущені при встановленні обставин правопорушення та складанні щодо ОСОБА_2 протоколу, не можуть бути усунуті. При цьому, апеляційний суд бере до уваги і те, що чинний КУпАП не містить норм, які би давали підстави для внесення тих чи інших змін до протоколу, або виправлень у ньому.

Таким чином, матеріали справи не містять достатньої кількості належних та допустимих доказів, які б вказували на вчинення ОСОБА_2 дій, зазначених у диспозиції ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та настання (можливість настання) для потерпілої особи наслідків, зазначених у цій статті. Відтак, дії, вчинені ОСОБА_2 в межах існуючого конфлікту не досягли межі, які б вказували на вчинення ним того виду насильства, який визначений у диспозиції ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Апеляційний суд вважає, що доводи сторони захисту про відсутність у діях ОСОБА_2 події і складу адміністративного правопорушення, достовірними доказами не спростовані, і матеріали справи не містять відомостей, які б давали підстави для сумнівів у їх достовірності, тому керуючись принципом презумпції невинуватості, апеляційний суд при прийнятті судового рішення приймає до уваги вказані доводи сторони захисту.

Таким чином, з огляду на встановлені під час апеляційного розгляду обставини, з урахуванням положень, викладених у рішенні Європейського суду з прав людини від 20.09.2016 у справі «Карелін проти Росії», відповідно до якого у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист і свідчить про порушення права особи на неупереджений судовий розгляд.

При цьому враховуючи, що розгляд справи в суді здійснюється лише в межах перевірки тих обставин, які були встановлені органом, який склав протокол, та для з`ясування обставин, що мають значення для вирішення справи, на суд не може бути покладена функція фактично збільшення об`єму обвинувачення, оскільки таким чином буде порушено принцип змагальності, та зважаючи на повноваження апеляційного суду, який не вправі встановлювати такі обставини, які не знайшли свого відображення у відповідних процесуальних документах органу, що складав протокол, наведені порушення закону, які допущені органом, який склав протокол, є істотними і перешкоджають провадженню у справі, та не можуть бути усунені при апеляційному розгляді, а тому постанова суду підлягає скасуванню.

Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади, зокрема, їх посадові особи, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Виходячи з вищевикладеного, оцінивши досліджені у судовому засіданні докази, суд апеляційної інстанції дійшов висновку проте, що суд першої інстанції не дотримався вимог ст. 245, 252, 280 КУпАП, не встановив всі фактичні обставини справи та всі

-7-

обов`язкові ознаки складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, а тому дійшов помилкового висновку про винуватість ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Статтею 62 Конституції України визначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь.

Особу може бути визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, виключно в разі встановлення в її діянні всіх ознак складу інкримінованого їй адміністративного правопорушення, тобто наявність усіх необхідних елементів об`єктивних та суб`єктивних ознак, які характеризують діяння як правопорушення.

На підставі вищенаведеного, апеляційний суд приходить до висновку про те, що винуватість ОСОБА_2 у вчиненні передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП адміністративного правопорушення, наявними в матеріалах справи доказами не доведена, можливості збирання додаткових доказів у підтвердження факту вчинення правопорушення вичерпані, а апеляційним судом вжиті всі передбачені законом заходи для з`ясування обставин, що мали місце за участі ОСОБА_2 , у зв`язку з чим, апеляційна скарга підлягає задоволенню, постанова суду першої інстанції скасуванню, а провадження в справі закриттю на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Приймаючи рішення про закриття провадження у справі апеляційний суд також зазначає, що: відповідно до положень Кодексу України про адміністративні правопорушення вжиття заходів по встановленню осіб, які вчинили адміністративні правопорушення, складання протоколів про адміністративні правопорушення, з`ясування обставин, за яких скоєно правопорушення, вилучення речей та документів, покладаються на органи Національної поліції, їх територіальні підрозділи; відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; саме на відповідних посадових осіб поліції покладено доведення винуватості особи у вчиненні того чи іншого адміністративного правопорушення з точним дотриманням положень чинних нормативно-правових актів.

При прийнятті рішення апеляційний суд також бере до уваги положення передбаченого нормативно-правовими актами України принципу диспозитивності, відповідно до якого сторони провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених нормативно-правовими актами; ст. 294 КУпАП щодо перегляду апеляційним судом справи в межах апеляційної скарги та не обмеження доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права; що в підтвердження висновку про доведеність вини особи у скоєнні правопорушення суд вправі посилатись лише на докази, які зібрані відповідно до чинних нормативно-правових актів України, не містять суперечностей і не є суб`єктивною думкою окремих посадових осіб і не породжують сумнівів у достовірності зазначених у них відомостей; що всі сумніви щодо доведеності вини особи повинні тлумачитись на користь цієї особи; що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі доказів, які б беззаперечно доводили вину ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

-8-

Керуючись ст. 247, 294 КУпАП, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Клопотання захисника-адвоката Ламбруха О. С. про поновлення строку на апеляційне оскарження задовольнити та поновити йому строк на апеляційне оскарження постанови судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.10.2023.

Апеляційну скаргу захисника-адвоката Ламбруха О. С. задовольнити.

Постанову судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.10.2023 про визнання ОСОБА_6 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП скасувати, а провадження у справі щодо нього закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в його діях події і складу вказаного адміністративного правопорушення.

Постанова апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя