Провадження № 3/727/2876/24
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2024 року суддя Шевченківського районного суду м. Чернівці Смотрицький В.Г. розглянувши адміністративну справу про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_1 , непрацюючого, за ст.126 ч.5 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

Встановив:

Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення від 14 вересня 2024 року ОСОБА_1 13.09.2024 року о 23.43 год. по вулиці Героїв Майдану, 69 м. Чернівці керував транспортним засобом марки «Мерседес», д.н.з. НОМЕР_1 , не мав при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, оскільки ніколи не отримував його, чим вчинив повторно протягом року правопорушення, постанова серії БАБ709635 за ч.2 ст. 126 КУпАП від 10.12.2023 року, чим порушив п.2.1. а ПДР України керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом.

В суді ОСОБА_1 вину не визнав та пояснив суду, що був вимушений сісти за кермо автомобіля оскільки його друг, який був водієм автомобіля «Мерседес», випив слабоалкогольний напій, і не мав права керувати автомобілем. В подальшому у Нього - ОСОБА_1 раптово погіршилось самопочуття, оскільки він, будучи військовослужбовцем, на даний час проходить лікування від виразкової хвороби і йому терміново потрібно було прийняти ліки. Через це він був змушений сісти за кермо автомобіля, і вважає, що в цій ситуації перебував в стані крайньої необхідності.

Відповідно до ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

П.2.1.а ПДР передбачено, що водії механічного транспортного засобу повинні мати при собі, зокрема, посвідчення на право керування транспортними засобом відповідної категорії.

Так, ч.5 ст. 126 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за повторне протягом року вчинення порушень, передбачених частинами другою-четвертою ст.126 КУпАП.

Згідно з ст. 126 КУпАП адміністративна відповідальність настає у разі керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом.

Винуватість ОСОБА_1 вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.126 ч.5 КУпАП, підтверджується даними, зазначеними у протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР № 128825 від 14.09.2024 року, який є документом, що офіційно засвідчує факт вчинення неправомірних дій особою, і є одним з джерел доказів відповідно до положень ст.251 КУпАП; постановою серії БАБ №709635 від 10.12.2023 року відповідно до якої останній вже притягався до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП протягом року.

Відповідно до ст. 18 Кодексу України про адміністративні правопорушення не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

У разі вчинення особою діяння у стані крайньої необхідності така особа не лише звільняється від адміністративної відповідальності, а такі дії взагалі не розглядаються як адміністративне правопорушення, оскільки в діянні немає ознаки вини.

Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам. Якщо загроза охоронюваним інтересам може виникнути в майбутньому, діяння не може вважатися таким, що вчинено у стані крайньої необхідності.

Однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.

Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.

З досліджених судом доказів вбачається, що ОСОБА_1 діяв у стані крайньої необхідності через стан власного здоровя. У судовому засіданні, він повідомив, що у нього виразкова хвороба, що підтверджується довідкою від 03.10.2024 року ОКНП «Чернівецька лікарня швидкої допомоги».

Ситуація щодо стану здоров`я мала місце у нічний час доби, близький до комендантської години, а саме о 23.43 год. Тому останній не мав можливість доїхати міським транспортом, попросити свого друга чи знайомих звозити його у лікарню чи додому за ліками.

Відповідно до ст. 62 Конституції України, положення якої знайшли подальшу конкретизацію в національному законодавстві України, особа вважається невинуватою у вчиненні правопорушення і не може бути піддана покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Дослідивши матеріали справи, приходжу до висновку, що дії ОСОБА_1 були направлені на запобігання загрози його життю та здоров`ю, що знайшло своє підтвердження під час судового розгляду, отже ці дії були вчинені в стані крайньої необхідності, що виключає можливість притягнення особи до адміністративної відповідальності, а тому відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 247 КУпАП справа підлягає закриттю через вчинення особою дій в стані крайньої необхідності.

Керуючись ст. 247 ч.1 п.4, 126 ч.5, 221, 283, 284 КпАП України, суддя, -

Постановив :

Провадження в справі про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ст.126 ч.5 КпАП України, закрити на підставі п. 4 ч. 1 ст. 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення у зв`язку з вчиненням особою дій в стані крайньої необхідності.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Чернівецького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Чернівці шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Суддя: