Номер провадження: 33/813/2485/24
Номер справи місцевого суду: 492/1318/23
Головуючий у першій інстанції Гусєва Н. Д.
Доповідач Котелевський Р. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.11.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду кримінальних справ Котелевського Р.І.,

за участю:

секретаря судових засідань Тьосової Я.В.,

захисника Реу Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції між Одеським апеляційним судом та захисником Реу Р.В. за допомогою програмного забезпечення «EasyCon», апеляційну скаргу захисника на постанову судді Арцизького районного суду Одеської області від 11.09.2024 року, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, не працюючого, має на утриманні неповнолітню дитину, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП,

встановив:

Оскарженою постановою ОСОБА_1 визнаний винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 17000 (сімнадцять тисяч) грн., з позбавленням права керування транспортними засобами, строком на 1 (один) рік, а також стягнуто судовий збір у розмірі 650,60 грн.

Згідно з оскарженою постановою, 28.10.2023 року, о 22 год. 43 хв., ОСОБА_1 , на перехресті вул.Соборна та вул.Троїцька в м.Арциз Болградського району Одеської області, керував транспортним засобом марки «VOLKSWAGEN PASSAT CC», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота). Від проходження медичного огляду з метою встановлення стану алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу та в медичному закладі відмовився під фіксацію із застосуванням технічних засобів відеозапису. Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п.2.5 Правил дорожнього руху України, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП.

Не погоджуючись з рішенням суду захисник Реу Р.В. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість постанови, просить її скасувати та закрити провадження по справі в зв`язку з відсутністю в діях особи складу адміністративного правопорушення.

Вимоги апеляційної скарги захисник обґрунтовує наступними доводами:

-в протоколі не розкрита суть вчиненого адміністративного правопорушення та до нього не долучено направлення водія на огляд до медичного закладу;

-в матеріалах справи відсутній акт огляду водія на місці зупинки транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння;

-поліцейський склав протокол за відсутності повної відеофіксації правопорушення та без участі двох свідків;

- ОСОБА_1 надавав згоду поліцейським на проходження огляду на стан сп`яніння в закладі охорони здоров`я, на що поліцейські йому безпідставно відмовили. При цьому, вказана обставина не зафіксована на доданому до матеріалів справи відеозаписі.

Також, в апеляційній скарзі захисник просить поновити строк на апеляційне оскарження постанови, посилаючись на те, що повний текст постанови він отримав 23.09.2024 року.

Крім того, захисником заявлено клопотання про закриття провадження по справі на підставі п.7 ч.1 ст.247 КУпАП, у зв`язку із закінченням на момент апеляційного розгляду строків накладення адміністративного стягнення.

Апеляційний розгляд проведено без участі ОСОБА_1 , однак за участю його захисника Реу Р.В., який не заперечував проти здійснення розгляду за відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Захисник повідомив суду, що його підзахисний обізнаний про дату, час та місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача; пояснення захисника, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; вивчивши матеріали адміністративної справи та долучені до справи докази; апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Що стосується доводів про поновлення строку на апеляційне оскарження, апеляційним судом встановлено таке.

Згідно положень ч.2 ст.294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, або якщо відмовлено у його поновленні.

В матеріалах справи міститься розписка захисника ОСОБА_2 відповідно до якої копію повного тексту оскарженої постанови він отримав 23.09.2024 року (а.п. 46).

Апеляційна скарга, через суд першої інстанції, подана захисником 01.10.2024 року.

Враховуючи наведені обставини, з метою забезпечення особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, права на доступ до правосуддя, апеляційний суд вважає за необхідне поновити захиснику строк на апеляційне оскарження.

Що стосується доводів апеляційної скарги про незаконність оскарженої постанови, апеляційним судом встановлено таке.

Згідно з ч.7 ст.294 КпАП України, апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.

Притягнення до адміністративної відповідальності має відбуватись у відповідності до встановленого законодавством порядку. Як зазначено у ст.7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше, як на підставах і в порядку, встановлених законом

Відповідно до ст.280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду...., а також з`ясувати інші обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Згідно з положеннями ст.245 КУпАП, провадження по справам про адміністративні правопорушення повинно бути засновано на своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванню обставин справи та вирішення її в точній відповідності з законом.

Оцінка доказів відповідно до ст.252 КУпАП, здійснюється за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності.

Згідно з ст.14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Відповідно до п.2.5 Правил дорожнього руху водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи дану справу про адміністративне правопорушення додержався вимог ст. 245, 252 КУпАП та на підставі аналізу доказів, досліджених під час судового розгляду, з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, дійшов обґрунтованих висновків про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, застосувавши до нього адміністративне стягнення, у межах санкції ч.1 ст.130 КУпАП.

Так, висновок суду про доведеність вини ОСОБА_1 підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення серії ААД №165960, з фабули якого убачається, що 28.10.2023 року, о 22 год. 43 хв., ОСОБА_1 , на перехресті вул.Соборна та вул.Троїцька, м.Арциз Болградського району Одеської області, керував транспортним засобом марки «VOLKSWAGEN PASSAT CC», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота). Від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу за допомогоюгазоаналізатора «Drager» та в медичному закладі відмовився під відеозапис бодікамери.

Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п.2.5 Правил дорожнього руху України за що передбачена адміністративна відповідальність за ч.1 ст.130 КУпАП (а.с.1).

В графі «Пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, по суті порушення» ОСОБА_1 вказав, що не згоден з протоколом, проте будь-яких зауважень або заперечень щодо обставин, викладених у фабулі протоколу не навів.

Апеляційний суд зазначає, що протокол про адміністративне правопорушення повністю відповідає вимогам ст.256 КУпАП, а тому визнає його допустимим доказом, який підтверджує винуватість ОСОБА_1 .

До протоколу про адміністративне правопорушення додано довідку про те, що ОСОБА_1 протягом року до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 130 КУпАП, не притягався (а.с.2)

З метою перевірки доводів викладених в апеляційній скарзі та прийняття законного та обґрунтованого судового рішення, апеляційним судом досліджені відеозаписи з нагрудних реєстраторів інспекторів патрульної поліції, які долучені до протоколу про адміністративне правопорушення.

На відеозаписах зафіксовано, що 28 жовтня 2023 року працівниками поліції був зупинений транспортний засіб «VOLKSWAGEN PASSAT CC», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 . На місці зупинки ОСОБА_1 повідомив поліцейських про те, що напередодні вживав алкогольні напої. ОСОБА_1 було запропоновано пройти огляд на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу, або у закладі охорони здоров`я, проте останній ігнорував пропозицію поліцейського. Після цього, на повторну пропозицію пройти огляд у встановленому законом порядку, ОСОБА_1 відмовився пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння, як на місці зупинки, так і в закладі охорони здоров`я.

При цьому, поліцейські роз`яснили ОСОБА_1 наслідки відмови від проходження огляду на стан сп`яніння, зокрема про те, що в такому випадку відносно нього буде складений протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП, саме за фактом відмови особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан сп`яніння. ОСОБА_1 фактично не заперечував проти складання протоколу.

Апеляційний суд визнає досліджені докази достовірними, оскільки вони узгоджуються між собою з урахуванням всіх обставин справи, а також допустимими, оскільки вони отримані в законний спосіб, та належними, оскільки вони стосуються подій, що мали місце 28 жовтня 2023 року та інкримінуються ОСОБА_1 .

Сукупність наявних доказів беззаперечно підтверджує винуватість ОСОБА_1 в порушенні ним вимог п.2.5 Правил дорожнього руху України, за що передбачена відповідальність за ч.1 ст.130 КУпАП.

Доводи апеляційної скарги про те, що поліцейськими не були залучені свідки, які б підтвердили факт відмови ОСОБА_1 від проходження огляду на стан сп`яніння апеляційний суд визнає необґрунтованими, з огляду на таке.

Відповідно до ч.2 ст.266 КУпАП огляд особи, яка керувала транспортним засобом, морським, річковим, малим, спортивним судном або водним мотоциклом, на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення.

Оскільки поліцейські під час фіксації правопорушення застосовували технічні засоби, залучення у даному випадку свідків не вимагалось.

Необґрунтованими є доводи сторони захисту і про те, що в порушення вимог «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», в матеріалах справи відсутній акт огляду водія на місці зупинки транспортного засобу, оскільки в даному конкретному випадку ОСОБА_1 , на неодноразові пропозиції поліцейських, відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння із застосуванням спеціального технічного засобу, і як наслідок такий огляд не проводився.

Доводи сторони захисту про недопустимість відеозапису як доказу, з посиланням на його неповноту та порушення безперервності відео фіксації події, апеляційний суд визнає неспроможними, з огляду на таке.

Зі змісту апеляційної скарги та пояснень захисника в суді апеляційної інстанції вбачається, що сторона захисту не заперечує того факту, що на відеозаписі зафіксований саме ОСОБА_1 та події, які відбувались у вказані в протоколі час та місці.

Оскільки сторона захисту фактично не заперечує того факту, що на відеозаписі зафіксовано події, які відбувались в означену в протоколі дату, зокрема спілкування ОСОБА_1 з працівниками патрульної поліції з приводу його зупинки та складання протоколу, суд вважає, що об`єктивних даних зафіксованих на відеозаписах цілком достатньо для підтвердження факту вказаних в протоколі обставин, та не вбачає підстав для визнання відеозапису неналежним та недопустимим доказом. За наведених обставин, даний доказ, з огляду на приписи ст.251 КУпАП, є належним та допустимим.

При цьому, апеляційний суд наголошує, що в даній конкретній ситуації, вказане захисником порушення принципу безперервності відео фіксації, жодним чином не впливає на повноту, всебічність та об`єктивність з`ясування обставин у даній справі та доведеності поза розумним сумнівом факту вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, оскільки на вказаних відеозаписах зафіксовано обставини справи, які підтверджують скоєння правопорушення.

З урахуванням наведеного, зміст подій зафіксованих на відеозаписах, не зважаючи, що ці записи дійсно мають певні переривання, що не позбавляє встановити фактичну картину подій правопорушення, повністю узгоджується з обставинами справи, викладеними в протоколі про адміністративне правопорушення та долученими до нього доказами.

Будь-яких інших фактичних даних, які б спростовували чи ставили під сумнів достовірність відеозаписів з боді-камер, стороною захисту до апеляційної скарги не долучено та в судовому засіданні не наведено.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що долучений до матеріалів справи відеозапис, беззаперечно та поза розумним сумнівом підтверджує відомості викладені в протоколі та доводить вину правопорушника.

Твердження захисника про те, що ОСОБА_1 надавав згоду поліцейським на проходження огляду на стан сп`яніння в закладі охорони здоров`я не підтверджуються доказами, та навпаки повністю спростовуються відеозаписами, з яких убачається, що під час спілкування з поліцейськими ОСОБА_1 жодного разу не наполягав на проходженні медичного огляду, як на місці зупинки, так і в закладі охорони здоров`я. Крім того, ОСОБА_3 не був позбавлений можливості зазначити про такі обставини в протоколі, але не зробив цього.

У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Апеляційний суд вважає, що докази, які містяться в матеріалах справи, поза розумним сумнівом доводять наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Відповідно до ст.23 КУпАП, адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Положеннями ст.33 КУпАП передбачено, що при накладені стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують та обтяжують відповідальність.

У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16 жовтня 2008 року), Європейський Суд вказав, що при призначенні покарання для того, щоб втручання (вилучення спеціального права) вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити особистий надмірний тягар для особи.

Також, як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним.

Враховуючи особу ОСОБА_1 , характер вчиненого правопорушення та ступінь його суспільної небезпеки, беручи до уваги те, що дане правопорушення являється грубим порушенням правил дорожнього руху, є потенційно небезпечним для суспільства та становить реальну небезпеку учасникам дорожнього руху, загрожує їх життю, здоров`ю, тяжкість ймовірних наслідків, суд першої інстанції призначив ОСОБА_1 адміністративне стягнення в межах санкції ч.1 ст.130 КУпАП, що відповідає характеру вчиненого правопорушення та меті адміністративного стягнення.

На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_4 є необґрунтованою та не підлягає задоволенню, а постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, у зв`язку із чим відсутні підстави для її скасування або зміни.

Щодо клопотання захисника про закриття провадження на підставі п.7 ч.1 ст.247 КУпАП, у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи в суді апеляційної інстанції строків, передбачених ст.38 КУпАП, апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно положень ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Згідно ч.6 ст.38 КУпАП адміністративне стягнення за вчинення правопорушень, передбачених ст.130 КУпАП, може бути накладено протягом одного року з дня його вчинення.

Відповідно до приписів п.7 ч.1 ст.247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за обставин закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст.38 КУпАП.

Згідно ст.284 КУпАП при наявності обставин, передбачених ст.247 КУпАП виноситься постанова про закриття провадження.

Як вбачається з матеріалів справи, протокол про адміністративне правопорушення серії ААД №165960 щодо ОСОБА_1 за ч.1 ст.130 КУпАП, складено 28.10.2023 року, у зв`язку із порушенням останнім цього ж дня вимог п.2.5 Правил дорожнього руху України.

07.02.2023 року матеріали справи за вищевказаним протоколом надійшли для розгляду до місцевого суду.

11.09.2024 року постановою судді Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та на нього накладене адміністративне стягнення.

В подальшому, захисником Реу Р.В. подано апеляційну скаргу на вищевказану постанову, з апеляційною вимогою про скасування постанови та закриття провадження по справі.

В ході апеляційного розгляду захисник Реу Р.В. заявив клопотання про закриття провадження по нереабілітуючим підставам, а саме на підставі п.7 ч.1 ст.247 КУпАП, у зв`язку із закінченням на момент розгляду в апеляційному суді справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст.38 КУпАП.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи клопотання, апеляційний суд вважає, що підстав для закриття провадження по справі про адміністративне правопорушення, визначених п.7 ч.1 ст.247 та ст.38 КУпАП на стадії апеляційного розгляду справи не вбачається, оскільки на момент розгляду справи судом першої інстанції та ухвалення оскарженої постанови, а саме 11.09.2024 року, не спливли визначені ч.6 ст.38 КУпАП строки накладення адміністративного стягнення.

Велика Палата Верховного Суду в п.20 Постанови від 30.08.2023 року (справа №208/712/19, провадження №13-47зво22) вказала, що за практикою ЄСПЛ провадження у справі про адміністративне правопорушення за статтею 130 КУпАП, з огляду на суворість передбачених санкцією цієї статті стягнень у виді штрафу і позбавлення права керування транспортними засобами, їх каральну і профілактичну мету, у розумінні Конвенції вважається «кримінальним» (рішення у справах: «Езтюрк проти Німеччини» (Oztыrk v. Germany) від 21 лютого 1984 року, заява № 8544/79; «Шмауцер проти Австрії» (Schmautzer v.Austria) від 23 жовтня 1995 року, заява №15523/89; «Маліга проти Франції» (Malige v. France) від 23 вересня 1998 року, заява № 27812/95; «Гурепка проти України» (Gurepka v. Ukraine) від 6 вересня 2005 року, заява № 61406/00).

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду в п.21 вказаної постанови зазначила, що згідно з законодавством України керування транспортним засобом у стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння є адміністративним правопорушенням. Відтак процедура розгляду відповідних судових справ належить до сфери регулювання не Кримінального процесуального кодексу України, а КУпАП.

Таким чином, Великою Палатою Верховного Суду надано правовий висновок про те, що справи про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП належать до сфери регулювання саме КУпАП.

Апеляційний суд звертає увагу, що КУпАП не передбачено можливості закриття провадження по справі про адміністративне правопорушення, у зв`язку із закінченням на момент апеляційного розгляду строків давності.

Обмеження строків давності притягнення до адміністративної відповідальності обумовлено цілями і задачами законодавства про адміністративну відповідальність і дискреційними повноваженнями законодавця з визначенням меж публічного переслідування за скоєння правопорушень.

При цьому, правила перебігу строків давності притягнення до адміністративної відповідальності та наслідків їх спливу, мають універсальне значення для всіх випадків перегляду судових рішень у справах про адміністративні правопорушення.

Встановлення тривалості строків давності, які відносяться до компетенції законодавця, залежить від особливостей провадження у справах про адміністративні правопорушення і суспільної безпеки, складності їх виявлення та інших властивостей.

Апеляційний суд звертає увагу, що строк давності не тільки забезпечує правову визначеність та остаточність судового рішення, попередження порушень прав осіб, які притягуються до адміністративної відповідальності, але й надає право порушнику уникнути переслідування або притягнення до суду за закінченням певного строку після скоєння правопорушення, в даному випадку - притягнення до адміністративної відповідальності за закінченням строку давності, який передбачений ч.6 ст.38 КУпАП.

Необхідно зауважити, що строки накладення адміністративних стягнень в Україні за КУпАП є досить короткими. При цьому, судова практика свідчить про те, що такий короткий строк, в багатьох випадках, призводить до поширення в суспільстві небезпечного відчуття безкарності за вчинені порушення. З іншого боку, строки притягнення до відповідальності не повинні бути занадто тривалими, оскільки це порушуватиме принцип правової визначеності і змушуватиме певних осіб невизначено довгий період перебувати у стані суб`єкта, який притягається до відповідальності.

Також апеляційний суд звертає увагу, що ст.38 КУпАП передбачає певний строк, протягом якого може бути накладене на особу адміністративне стягнення, тобто у разі закінчення встановленого цією нормою закону строку, на особу не може бути накладене саме адміністративне стягнення.

При цьому, слід звернути увагу, що законом окремо регулюються строки притягнення громадян до адміністративної відповідності за ст. 130 КУпАП, яка як відомо, має більшу суспільну небезпеку ніж інші правопорушення (один рік).

Апеляційний суд звертає увагу, що ст. 38 КУпАП регулює накладення стягнень, але не визначає правило чи стосується таке стягнення всього часу існування рішення до його перегляду, чи потрібно керуватись загальними правилами набрання законної сили рішенням суду та презумпцію невинуватості.

В цьому контексті вочевидь постає питання в часі накладення та виконання судового рішення.

Якщо виходити із загальної презумпції, що особа вважається невинуватої допоки її вину не буде доведено у встановленому законом порядку, то можливо побачити, що така вина встановлювалась і доводилась під час судового розгляду в суді першої інстанції. В подальшому мова іде лише про перегляд судового рішення в порядку апеляційного провадження.

У порівняні з Кримінальним Законом можливо побачити, що ст. 49 КК України, яка регулює питання звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, таке звільнення можливо до дня набрання вироком суду законної сили. Тобто закон визначає крайню межу такого питання настанням певної події - набрання законної сили рішення суду, яким особа визнана винуватою та засуджена.

Даючи оцінку, питанню строку накладення стягнення ми потрапляємо в орбіту права на тлумачення закону, яке як відомо можливо за двома принципово різними підходами. Якщо ми починаємо тлумачення за точним змістом закону, то застосовуючи норму звертаємо увагу більше на букви і слова, які формують речення та певні образи нормативного застосування в межах таких речень. При такому підході, можливо справді дійти думки, що загальні норми пов`язані з презумпцією невинуватості та набранням законної сили рішенням суду можуть бути частиною норми закону (ст. 38 КУпАП), яка не висловлена законодавцем але мається на увазі, як загальне правило з теорії права.

Якщо ж тлумачення відбувається за духом і змістом закону, вочевидь ми намагаємось зрозуміти яку саме мету переслідував законодавець втілюючи у життя таку норму.

Завданням КУпАП як відомо (серед іншого) є охорона прав і свобод громадян, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Тобто законодавець хоче встановити не тільки порядок у державі але й зробити це таким чином, щоб кожний у випадку порушення встановлених правил поніс свою міру відповідальності, оскільки без такої концепції втрачається сенс будь якого закону, що охороняє права і свободи громадян.

На переконання апеляційного суду, встановлюючи правила охорони суспільних відносин, законодавець завжди намагається зберегти баланс між суспільним інтересом і правами окремої людини. Для цього активно використовуються доктринальні та теоретичні підходи за допомогою яких в нормах законів описуються обмеження, заборони та права.

Однак, на думку апеляційного суду, вирішальним моментом при оцінці норми є не абстрактний зміст закону, не справедливість на папері і моральність на словах, а те, як це право об`єктивується в житті, як воно виконується і проводиться насправді до виконання.

Слід звернути увагу, що встановлюючи правило застосування адміністративного стягнення у певні строки, законодавець вже поставив людину у досить сприятливе становище. Визнаючи такий вид правопорушень менш небезпечним ніж кримінальні, законодавець показує, що людина не повинна страждати і потерпати від переслідування більше ніж розумний строк (у даному випадку, відповідно до положень КУпАП, від трьох місяців до одного року).

Разом з тим, законодавець вочевидь не мав на увазі у певних випадках (наприклад складності справи чи процесуальна не сумлінність особи, яка притягається до відповідальності), надавати можливість особам ухилятись від адміністративної відповідальності, шляхом закриття проваджень за спливом строків, у випадках, коли розгляд такої справи затягнувся у суді першої інстанції.

Така думка випливає в тому числі з тлумачення ч. 2 ст. 38 КУпАП, яка визначає строк накладення стягнення - саме з дня вчинення, до дня такого накладення стягнення. Відповідна гранична межа пов`язується тільки з фактом накладення стягнення і не має формули для такої норми у вигляді: «до дня набрання рішенням суду законної сили», що регламентовано Кримінальним Законом.

На переконання апеляційного суду, очевидно у такий спосіб законодавець мав на меті менш небезпечні правопорушення забезпечити дієвим механізмом реалізації його у життя.

Таким чином, приймаючи рішення за клопотанням сторони захисту, апеляційний суд вважає тлумачення норми ст. 38 КУпАП за її буквальним змістом помилковим, і таким, що не відповідає духу закону та його змісту.

З урахуванням наведених обставин, апеляційний суд вважає, що з урахуванням того факту, що в даній справі, станом на день винесення постанови судом першої інстанції щодо ОСОБА_1 , визначені ч.6 ст.38 КУпАП строки не минули, у суду відсутні підстави для закриття провадження по справі на підставі п.7 ч.1 ст.247 КУпАП на стадії апеляційного провадження, за умови, якщо суд апеляційної інстанції визнає рішення місцевого суду законним та обґрунтованим.

Відповідно до п.1 ч.8 ст.294 КУпАП за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін.

Керуючись ст.ст.293, 294 КУпАП, апеляційний суд,

постановив:

Поновити захиснику Реу Р.В строк на апеляційне оскарження постанови судді Арцизького районного суду Одеської області від 11.09.2024 року.

Апеляційну скаргу захисника Реу Р.В. залишити без задоволення

Постанову судді Арцизького районного суду Одеської області від 11.09.2024 року, якою ОСОБА_1 визнаний винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення й оскарженню не підлягає.

Суддя

Одеського апеляційного суду Р.І. Котелевський