Номер провадження: 33/813/2409/24
Головуючий у першій інстанції Кремер І.О.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.10.2024 року м. Одеса

Суддя Одеського апеляційного суду судової палати у цивільних справах Лозко Ю.П.,

за участю секретаря судового засідання Пересипка Д.В.,

розглянувши апеляційну скаргу захисниці Чурсової Вероніки Олександрівни

на постанову судді Суворовського районного суду м.Одеси від 09 вересня 2024 року

ВСТАНОВИВ:

Постановою судді Суворовського районного суду м.Одеси від 09 вересня 2024 року ОСОБА_1 звільнено від адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 184 КпАП України за малозначністю, обмежившись щодо неї усним зауваженням, провадження у адміністративній справі закрито.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 ухилялась від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню свого малолітнього сина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який 20 червня 2024 року, о 17:00 год, перебуваючи за адресою:

АДРЕСА_1 , на дитячому майданчику, вчинив хуліганські дії по відношенню до малолітнього - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме штовхнув його в обличчя та вдарив ногою, за що передбачена адміністративна відповідальність за ч. 1 ст. 184 КУпАП.

В апеляційній скарзі захисниця Чурсова В.О., яка діє в інтересах ОСОБА_1 просить скасувати постанову судді Суворовського районного суду м.Одеси від 09 вересня 2024 року, закрити провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.

За доводами апеляційної скарги судом першої інстанції проігноровано вимогу захисниці щодо фіксації судового процесу, що є порушенням права на захист. Вказівка суду про те, що були заслухані пояснення ОСОБА_1 та її захисниці не відповідає дійсності, оскільки суд не заслуховував пояснення сторони захисту. Крім того, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки тій обставині, що вина ОСОБА_1 не підтверджується доказами, наданими поліцейськими, що містяться у справі. Захисниця звертає увагу, що протокол про адміністративне правопорушення складено з чисельними порушеннями, оскільки містить виправлення, незрозумілі відомості, зокрема у п.9, суть викладеного адміністративного правопорушення не відповідає ознакам складу інкримінованого правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 184 КУпАП. Хоча у протоколі про адміністративне правопорушення і зазначено, що свідки відсутні, однак матеріали справи містять інформацію про допит у якості свідка неповнолітньої особи, при цьому не долучено пояснень самої ОСОБА_1 та її неповнолітнього сина. Також з матеріалів справи убачається, що свідком сварки була неповнолітня дівчина на ім`я ОСОБА_4 , однак відсутні відомості про те, що вона допитувалася правоохоронцями у встановленому законом порядку. Посилаючись на протокол про адміністративне правопорушення у якому зроблено прочерк у графах щодо спричиненої матеріальної шкоди, застосування фізичного насильства, спричинення кому-небудь тілесних ушкоджень, що на думку захисниці свідчить про відсутність цих обставин, зазначає, що є незрозумілим суть порушеного перед правоохоронним органом питання щодо нібито хуліганських дій, з нібито побиття, де не заподіяно шкоду та тілесні ушкодження. Пояснення малолітнього ОСОБА_3 не містять підпису особи, щодо її попередження про права та обов`язки та його матері. Крім того, протокол про адміністративне правопорушення не було складено у двох примірниках, один з яких мала одержати ОСОБА_1 .

У судове засідання ОСОБА_1 та її захисниця Чурсова В.О., будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи не з`явилися. Заяву (клопотання) про відкладення розгляду справи на адресу суду не подавали.

Відповідно до ч. 6 ст. 294 КУпАП неявка в судове засідання особи, яка подала скаргу, інших осіб, які беруть участь у провадженні у справі про адміністративне правопорушення, не перешкоджає розгляду справи, крім випадків, коли є поважні причини неявки або в суду відсутня інформація про належне повідомлення цих осіб.

З огляду на наведене, та зважаючи на положення статті 268 КУпАП, які не містять імперативної заборони щодо розгляду справи про адміністративне правопорушення, передбаченого ч.1 ст.184 КУпАП за відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності та її захисниці, апеляційний суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності ОСОБА_1 та її захисниці Чурсової В.О., які належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

Перевіривши матеріали справи за доводами апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до положень ч. 7 ст. 294 КУпАП України апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.

Приймаючи оскаржувану постанову, суд першої інстанції виходив із того, що вина ОСОБА_1 підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення, письмовими пояснення та іншими матеріалами справи.

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками судді, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно із ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Таким чином під час розгляду справи, законодавець покладає на суд обов`язок, обумовлений з`ясуванням істотних обставин справи, перелік яких визначено законом, які слугують правовими підставами (підґрунтям) для прийняття рішення про визнання особи винуватою у скоєнні інкримінованого правопорушення та застосування до неї заходу державного примусу у вигляді накладення стягнення.

При цьому, законодавець у положеннях ст. 7 КУпАП констатує, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Склад адміністративного правопорушення - це сукупність законодавчо-визначених ознак, наявність яких дає підстави дійти висновку у кожному конкретному випадку щодо належної правової кваліфікації дій особи, та як наслідок прийняти рішення щодо можливості притягнення такої особи до юридичної відповідальності.

Відсутність (недоведеність) хоча б однієї із ознак складу адміністративного правопорушення унеможливлює прийняття рішення про притягнення особи до відповідальності та застосування відносно неї заходів державного примусу.

Диспозиція ч.1 ст. 184 КУпАП передбачає відповідальність за ухилення батьків або осіб, які їх замінюють, від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітніх дітей і тягне за собою попередження або накладення штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Об`єктом даного адміністративного правопорушення є суспільні відносини у сфері охорони прав та інтересів дитини.

Об`єктивна сторона адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП проявляється у невиконанні батьками або особами, що їх замінюють, обов`язків щодо виховання дітей, а саме: залишення впродовж тривалого строку дитини без будь-якого нагляду; ухилення від виховання дітей; незабезпечення дитині безпечних умов перебування за місцем проживання чи в іншому місці; невжиття заходів щодо їх лікування; безпідставне обмеження в харчуванні, одязі, інших предметах першої необхідності; штучне створення незадовільних побутових умов тощо.

При цьому, стаття 184 КУпАП за своїм змістом є бланкетною адміністративно-правовою нормою, тобто нормою, яка лише називає або описує правопорушення, а для повного визначення його ознак відсилає до інших нормативно-правових актів, що наповнює норму ст. 184 КУпАП більш конкретним змістом для встановлення тих ознак, які мають значення для правильної правової кваліфікації зазначеного діяння.

З урахуванням викладеного вище, при викладенні суті інкримінованого правопорушення, особа, уповноважена на складення протоколу повинна також зазначити конкретний нормативно-правовий акт, яким встановлюються відповідні правила, які порушила особа, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і складається з цього Закону, а також інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері.

Завданням законодавства про охорону дитинства є розширення соціально-правових гарантій дітей, забезпечення фізичного, інтелектуального, культурного розвитку молодого покоління, створення соціально-економічних і правових інститутів з метою захисту прав та законних інтересів дитини в Україні.

Статтею 4 Закону визначено, що система заходів щодо охорони дитинства в Україні, включає, зокрема забезпечення належних умов для гарантування безпеки, охорони здоров`я, навчання, виховання, фізичного, психічного, соціального, духовного та інтелектуального розвитку дітей, їх соціально-психологічної адаптації та активної життєдіяльності, зростання в сімейному оточенні в атмосфері миру, гідності, взаємоповаги, свободи та рівності; встановлення відповідальності юридичних і фізичних осіб (посадових осіб і громадян) за порушення прав і законних інтересів дитини, заподіяння їй шкоди.

Відповідно до ст. 12 Закону на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Невиконання батьками або особами які їх заміняють обов`язків щодо виховання дітей мають містити систематичний та триваючий характер, що не відповідає даному випадку.

Відповідно до ч. 2 п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду від 30.03.2007 N 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" передбачено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Крім того, статтею 150 Сімейного кодексу України визначено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини: Батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.

Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину.Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. (стаття 155 Сімейного кодексу України).

Отже, під ухиленням від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітніх дітей слід розуміти як пряме невиконання батьками або особами, які їх замінюють, цих обов`язків та свідомого нехтування ними.

Відповідно до ст. 251 КУпАП, обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Відтак, тягар доказування на предмет доведеності достатності доказів винуватості ОСОБА_1 у скоєні інкримінованого адміністративного правопорушення покладено на особу, що складала протокол про адміністративне правопорушення, тобто поліцейських.

Обов`язок органу (особи), яка склала протокол про адміністративне правопорушення, нести тягар доказування, що є складовою презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини в сенсі ст. 62 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, та звільняє особу від обов`язку доводити свою непричетність до вчинення порушення.

З протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАД №108600 від 10 липня 2024 року убачається, що у графі склад адміністративного правопорушення, поліцейськими зазначено про таке: « ОСОБА_1 , ухилялася від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню свого малолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який 20 червня 2024 року об 17:00 год, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , на дитячому майданчику, вчинив хуліганські дії по відношенню до малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме штовхнув його в обличчя та вдарив ногою, чим вчинила правопорушення, передбачене ч.1 ст. 184 КУпАП.

Отже, протокол про адміністративне правопорушення, складений правоохоронцями відносно ОСОБА_1 , не відповідає вимогам ст. 256 КУпАП, оскільки він не містить посилання на конкретну норму права, яку порушила ОСОБА_1 , та в ньому не викладено об`єктивну сторону інкримінованого адміністративного правопорушення, передбаченого

ч.1 ст. 184 КУпАП, оскільки не зазначено про те, які саме обов`язки, передбачені ст. 150 СК України, не виконала ОСОБА_1 .

Апеляційний суд зазначає, що згідно з положеннями частини 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також з огляду на практику Європейського суду з прав людини у справах "Малофєєва проти росії" ("Malafeyeva у russia", рішення від 30 травня 2013 року, заява N 36673/04) та "Карелін проти росії" ("Karelin у. russia" заява N 926/08, рішення від 20 вересня 2016 року), у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має: права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема, у справах "Кобець проти України" від 14.02.2008, "Берктай проти Туреччини" від 08.02.2001, "Леванте проти Латвії" від 07.11.2002, неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення "за відсутності розумних підстав для сумніву", що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (рішення від 17.06.2011 року), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів.

Сукупність інших долучених правоохоронцями до матеріалів справи доказів, а саме довідка про результати проведення перевірки інформації, викладеної в матеріалах зареєстрованих в ЖЄО №17773 від 09 липня 2024 року, протокол про прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або таке, що готується) від 09 липня 2024 року, письмові пояснення ОСОБА_3 , рапорт поліцейського не містять відомостей, які б слугували підтвердженням доведеності у діях ОСОБА_1 складу інкримінованого адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 184 КУпАП, та вказували б на порушення нею конкретного обов`язку, передбаченого ст. 150 СК України.

Наведеного вище суд першої інстанції не врахував та дійшов помилкового висновку щодо наявності правових підстав для визнання ОСОБА_1 винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 184 КУпАП.

Зважаючи на те, що у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження вчинення ОСОБА_1 інкримінованого правопорушення, апеляційний суд доходить висновку про наявність правових підстав для скасування оскаржуваної постанови суду та закриття провадження у справі.

За вимогами статті 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Згідно приписів статті 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом та на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь.

У відповідності до п. 2 ч. 8 ст. 294 КУпАП за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати постанову та закрити провадження у справі

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Підсумовуючи наведене апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу потрібно задовольнити, а оскаржувану постанову Суворовського районного суду м.Одеси від 09 вересня 2024 року скасувати та закрити провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.

Керуючись ст. 294 КУпАП

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисниці Чурсової Вероніки Олександрівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову судді Суворовського районного суду м.Одеси від 09 вересня 2024 року скасувати.

Закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст. 184 КУпАП на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю у її діях складу адміністративного правопорушення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Ю.П. Лозко