Справа № 346/4057/24
Провадження № 33/4808/841/24
Категорія ч.1 ст. 173-2 КУпАП
Головуючий у 1 інстанції Третьякова І. В.
Суддя-доповідач Васильєв
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2024 року м. Івано-Франківськ

Суддя Івано-Франківського апеляційного суду Васильєв О.П.,

розглянувши справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 08 серпня 2024 року, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1

визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП,

в с т а н о в и в :

Судом першої інстанції встановлено, що 21.07.2024р. близько 14:30 год. в АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 вчинив домашнє насильство психологічного та фізичного характеру відносно свого сина ОСОБА_2 , яке виразилось в умисному штовханні, шарпанні, погрозах вигнати із будинку, внаслідок чого могла бути завдана шкода фізичному та психічному здоров`ю потерпілого.

Крім цього, 21.07.2024р. близько 14:30 год. в АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 вчинив домашнє насильство психологічного та фізичного характеру відносно своєї дружини ОСОБА_3 , яке виразилось в умисному штовханні, шарпанні, погрозах фізичною розправою та погрозах вигнати із будинку, внаслідок чого могла бути завдана шкода фізичному та психічному здоров`ю потерпілого.

ОСОБА_1 , не погодившись із рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що постанова суду винесена з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, оскільки суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам та обставинам, внаслідок чого прийшов до безпідставного висновку про доведеність його вини у вчиненні адміністративного правопорушення.

Вважає, що судом неправильно встановлено обставини справи, а саме: у протоколах про адміністративне правопорушення, що містяться в матеріалах справи зазначено, що він умисно штовхав, шарпав, погрожував фізичною розправою, виганяв з будинку свою дружину ОСОБА_3 та сина ОСОБА_2 , і цими діями могла бути завдана шкода фізичному та психологічному здоров`ю. Проте, у вказаних протоколах не вказано, що така шкода була заподіяна. Як в протоколі про адміністративне правопорушення, так і в постанові не вказані конкретні негативні наслідки до яких призвели б його дії, а тому його відповідальність за ч.1 ст. 173-2 виключається.

Вважає, що суд першої інстанції вийшов за межі висунутого обвинувачення, оскільки вказав про можливість завдання шкоди психічному та фізичному здоров`ю потерпілих, встановив обставини, які не зазначені у протоколі про адміністративне правопорушення, самостійно відредагував фабулу правопорушення, що є неприпустимим.

Вважає, що конфлікт від 21.07.2024 року між ним та потерпілими ОСОБА_2 і ОСОБА_3 виник внаслідок вирішення питання щодо необхідності вивезти його речі та меблі з відповідної квартири. Стверджує, що він не мав наміру позбавити житла потерпілих і під час конфлікту він потерпілих не штовхав, не шарпав, не погрожував фізичною розправою, не ображав та не виганяв з будинку. Зокрема, стверджує, що висновок суду про те, що він мав намір позбавити житла потерпілих не відповідає дійсності, адже розмова перед подією з потерпілою ОСОБА_4 стосувалась розлучення та необхідності з`їхати з квартири на якій вони зараз проживають, оскільки вона не є їхньою власністю.

Наголошує, що потерпілий ОСОБА_2 заяву до правоохоронних органів щодо насильства не подавав, а тому вважає, що протокол за ч. 1 ст. 173-2 щодо нього складено незаконно і відомості, які зазначено в ньому не відповідають дійсності.

Вважає, що при вирішенні питання про доведеність його вини у вчиненні правопорушення, суд першої інстанції не врахував, що адміністративним правопорушення визнається тільки домашнє насильство, яке потягло за собою спричинення шкоди фізичному або психічному здоров`ю потерпілого або могло спричинити таку шкоду. При цьому, домашнє насильство повинно характеризуватися певними ознаками, які свідчать про умисність та намагання досягнути бажаного результату; спричинення шкоди ; порушення прав і свобод людини; значна перевага сил( фізичних, психологічних, пов`язаних із вищою посадою тощо) того, хто чинить насильство.

Вважає, що у даному випадку є дійсним тільки факт відсутності взаєморозуміння між ним та потерпілою ОСОБА_3 та мав місце конфлікт, який не може бути визнаний домашнім насильством у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» від 07 грудня 2017 року, оскільки не доведено умисел на заподіяння шкоди фізичному та психологічному здоров`ю потерпілих.

Звертає увагу на певні суперечності у мотивувальній частині судового рішення, оскільки суд визначає його процесуальний статус у вказаній справі як правопорушника, так і потерпілого ( абзац 4 мотивувальної частини постанови суду).

Просить скасувати постанову Коломийського міськрайонного суду від 08 серпня 2024 року та закрити провадження по справі на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП.

В судове засідання апеляційної інстанції особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та потерпілі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 не з`явилися.

Разом з тим, ОСОБА_1 15.10.2024 року подав заяву в якій просив розглянути його апеляційну скаргу без його участі .

Потерпілий ОСОБА_5 10.10.2024 року подав заяву в якій просив проводити розгляд справи за його відсутності та не брати до уваги заяву про примирення з ОСОБА_1 , оскільки вказана заява не відповідає дійсності.

Апеляційний суд враховує, що учасники судового розгляду самостійно, відповідно до принципу диспозитивності, вирішують питання щодо участі в судовому засіданні суду апеляційної інстанції.

Так, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, особиста присутність особи, яка притягається до адміністративної відповідальності та інших учасників судового розгляду під час провадження в суді апеляційної інстанції не має такого ж вирішального значення, як в суді першої інстанції. Умови застосування статті 6 Конвенції стосовно провадження в суді апеляційної інстанції залежать від особливостей певного провадження; слід взяти до уваги загалом проведений судовий процес у національній правовій системі, а також роль, яку відіграє у ньому суд апеляційної інстанції (Ермі проти Італії ) При цьому, обвинувачений та інші учасники судового розгляду можуть відмовитися від свого права брати участь або бути заслуханим в апеляційному провадженні, або прямо, або своєю поведінкою (Кашлев проти Естонії, Хернандес Ройо проти Іспанії).

Апеляційний суд приймає до уваги, що в апеляційному порядку оскаржується рішення, яким ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні правопорушення і в апеляційній скарзі не ставиться питання про погіршення його становища у зв`язку з чим його участь в суді апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Враховуючи наведене апеляційний суд вважає, що розгляд апеляційної скарги може бути проведений без участі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності та потерпілих.

Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, дослідивши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.

За змістом ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Згідно з ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Стаття 251 КУпАП передбачає, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані, зокрема, встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками.

Згідно ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що Європейський суд неодноразово вказував, що адміністративне правопорушення, санкція за вчинення якого у КУпАП передбачає адміністративний арешт, визнається кримінальним правопорушенням у розумінні Конвенції (справа "Гурепка проти України").

Визнання кримінально-правового змісту справи свідчить про те, що особа, яка притягається до відповідальності за вчинення такого правопорушення повинна користуватися основними гарантіями, які забезпечуються при обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, серед яких право знати, у вчиненні якого правопорушення його підозрюють або обвинувачують, бути чітко і своєчасно повідомленим про свої права та обов`язки, мати захисника, оскаржувати судові рішення в апеляційному та касаційному порядку та інші.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що при доказуванні вчиненого правопорушення мають бути встановлені обставини, які належать до події правопорушення, яка розуміється як елемент об`єктивної сторони складу правопорушення, що відбувається у певному часі, місці та певним способом. Спосіб вчинення правопорушення є обов`язковим елементом предмету доказування по кожному провадженню, оскільки дозволяє встановити які саме дії були вчинені правопорушником та призвели до певних протиправних наслідків.

Крім того, при доказуванні правопорушення також має значення встановлення суб`єктивної сторони правопорушення, яка полягає у з`ясуванні форми вини, мотиву, яким керувався правопорушник, вчиняючи правопорушення, та мети, яку він намагався досягти певними протиправними діями.

Відсутність в протоколі про адміністративне правопорушення даних про спосіб вчинення правопорушення, форму вини правопорушника, мотив та мету вчинення правопорушення, протиправні наслідки, які були спричинені чи могли бути спричиненні правопорушенням, свідчить про неконкретність обвинувачення, порушує право особи, яка обвинувачується у вчиненні правопорушення на організацію ефективного захисту своїх інтересів.

Неконкретність висунутого обвинувачення не дозволяє суду встановити обставини правопорушення, які мають істотне значення для розгляду справи та вирішення питання про доведеність вини правопорушника, оскільки суд розглядає справу тільки в межах висунутого обвинувачення.

В своїх судових рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував на те, що формулювання обвинувачення є важливою умовою справедливого та об`єктивного судового розгляду.

В рішенні у справі «Маттоціа проти Італії" Європейський Суд зазначив, що «обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення». Хоча ступінь "детальності" інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту.

В рішенні у справі «Абрамян проти Росії» Європейський Суд зробив висновок про те, що «деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення».

В цьому ж рішенні Суд нагадав, що надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду.

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАД № 207292 від 21.07.2024 року, ОСОБА_1 21.07.2024 близько 14:30 год. умисно штовхав, шарпав, погрожував вигнати з будинку свого сина ОСОБА_2 , що проживає разом із ним в АДРЕСА_1 , чим могла бути завдана шкода фізичному та психологічному здоров`ю, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.172-3 КУпАП. (а.с. 1)

В протоколі зазначено, що потерпілим від вказаного правопорушення є ОСОБА_2 та стверджується про відсутність матеріальної шкоди заподіяної правопорушенням.

Протокол про адміністративне правопорушення містить дані про те, що ОСОБА_1 відмовився підписувати протокол, відмовився надати пояснення по суті вчиненого правопорушення відповідно до ст.63 Конституції України.

Відповідно до матеріалів справи щодо ОСОБА_1 було винесено терміновий заборонний припис серії АА №409409, строком 3 доби з 15 год. 50 хв. 21.07.2024 р. до 15 год. 50 хв. 24.07.2024 р. підписуватися його ОСОБА_1 також відмовився. (а.с. 2)

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАД № 207291 від 21.07.2024 року, ОСОБА_1 21.07.2024 близько 14:30 год. умисно штовхав, шарпав, погрожував вигнати з будинку свою дружину ОСОБА_3 , що проживає разом із ним в АДРЕСА_1 , чим могла бути завдана шкода фізичному та психологічному здоров`ю, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.172-3 КУпАП. (а.с. 20)

В протоколі зазначено, що потерпілим від вказаного правопорушення є ОСОБА_3 та стверджується про відсутність матеріальної шкоди заподіяної правопорушенням.

Протокол про адміністративне правопорушення містить дані про те, що ОСОБА_1 відмовився підписувати протокол, відмовився надати пояснення по суті вчиненого правопорушення відповідно до ст.63 Конституції України.

У матеріалах справи також наявна копія винесеного термінового заборонного припису стосовно ОСОБА_1 , згідно якого ОСОБА_1 заборонено в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою ОСОБА_3 строком 3 доби з 15 год. 20 хв. 21.07.2024 року до 15 год. 20 хв. 24.07.2024 року. (а.с. 21)

Зі змісту вищевказаних протоколів про адміністративне правопорушення вбачається, що суть обвинувачення полягає в тому, що особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч.1 ст.172-3 КУпАП звинувачується у тому, що застосовуючи фізичне та психологічне насильство, яким могла бути заподіяна шкода фізичному та психологічному здоров`ю потерпілих, вчинив домашнє насильство.

Апеляційний суд вважає безпідставними доводи апеляції про те, що суд першої інстанції вийшов за межі обвинувачення та встановив обставини, які не зазначені у протоколі про адміністративне правопорушення, оскільки вони не відповідають дійсності. Суд першої інстанції розглянув справу в межах висунутого обвинувачення та зазначив встановленими обставини, які не виходять за межі висунутого обвинувачення та повністю підтверджуються сукупністю доказів, які містяться в матеріалах провадження.

У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 стверджує, що у протоколах про адміністративне правопорушення щодо нього вказано, що його діями могла бути завдана шкода фізичному та психологічному здоров`ю, проте не вказано чи була ця шкода заподіяна. Тобто не вказані конкретні негативні наслідки, до яких привели дії ОСОБА_1 .

Положеннями ч. 1 ст. 173-2 КУпАП передбачена відповідальність за вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі винесення такого припису.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що диспозиція ч.1 ст. 173-2 КУпАП чітко передбачає настання адміністративної відповідальності за дії, внаслідок яких могла бути заподіяна шкода.

Вивчивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, оцінивши всі докази, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що в діях ОСОБА_1 наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173-2 ч.1 КУпАП.

Апеляційний суд приймає до уваги, що матеріали справи про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП надійшли до Коломийського міськрайонного суду 23.07.2024 року (а.с.7).

В матеріалах справи містяться пояснення ОСОБА_1 (а.с.15), в яких останній вказав, що вину у вчиненні правопорушення не визнає, одночасно за наявності підстав для закриття провадження у справі, просив закрити провадження у справі на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП. У своїх поясненнях звертає увагу, що протокол про адміністративне правопорушення складено без його присутності, адже з дозволу працівників поліції він пішов у магазин і повернувся після того, як працівники поліції пішли. Його права йому ніхто не роз`яснював, копію протоколу не вручали.

Аналогічне пояснення є в матеріалах справи стосовно вчинення адміністративного правопорушення щодо ОСОБА_3 (а.с. 33)

Вищевказані пояснення за своїм правовим змістом аналогічні доводам апеляційної скарги, що свідчить про те, що вищевказане питання про закриття кримінального провадження вже розглядалось судом першої інстанції.

В матеріалах справи містяться пояснення потерпілого ОСОБА_2 (а.с.3) про те, що протягом тривалого часу між батьком ОСОБА_1 та матір`ю ОСОБА_3 , а також між ним та батьком виникають конфлікти. Ініціатором конфліктів є батько ОСОБА_1 . Останній неодноразово виганяв їх із матір`ю з дому, словесно ображав, застосовував фізичну силу. Раніше в правоохоронні органи вони не зверталися. На думку потерпілого щодо нього та матері, батько ОСОБА_1 вчиняє психологічне, фізичне та економічного характеру насильство. Психологічне насильство виражається в постійних образах, словесних. Фізичне насильство полягає в тому, що ОСОБА_1 шарпає за одяг, наносить удари, спричиняючи фізичний біль. Економічне насильство полягає у тому, що їх виганяють із місця проживання, забирають особисті речі та кошти для проживання. 21.07.2024 р. ОСОБА_1 розпочав конфлікт із ОСОБА_3 в ході якого виганяв останню із дому. В цей конфлікт втрутився ОСОБА_2 та зробив зауваження. Після цього ОСОБА_1 почав ображати сина ОСОБА_2 , і замахнувся правою рукою, щоб нанести удар, але між ними стала ОСОБА_3 . Через те, що ОСОБА_1 погрожував знищити особисті речі ОСОБА_2 , останній сказав, що викличе поліцію. Це розізлило ОСОБА_1 і він наніс біля 5-6 ударів кулаками двох рук в область голови потерпілого ОСОБА_2 . Також наніс біля 2-3 ударів потерпілій ОСОБА_3 . Остання намагалася зателефонувати «102», але батько вибив у неї з рук мобільного телефону. З наступної спроби ОСОБА_3 таки викликала поліцію, а тому ОСОБА_1 дещо заспокоївся. У результаті ударів жоден з потерпілих тілесних ушкоджень не отримав, а тільки отримали фізичну біль. На думку ОСОБА_2 21.07.2024 р. батьком ОСОБА_1 вчинене стосовно нього та матері ОСОБА_3 сімейне насильство.

Згідно пояснень ОСОБА_3 (а.с. 23), 21.07.2024 року біля 14 год. 30 хв. по місцю проживання чоловіком ОСОБА_1 вчинив відносно неї та їхнього сина ОСОБА_2 фізичне та психологічне насильство, а саме наніс їй декілька ударів руками в області плечей, при цьому наполягав, щоб вона збирала речі та забиралася із будинку. Все розпочалося із того, що чоловік ОСОБА_1 підійшов до ОСОБА_3 і повідомив, що він хоче розлучитися із нею, щоб вона збирала речі та покинула будинок. ОСОБА_3 відповіла, що збере наступного дня речі, проте втрутився їхній син ОСОБА_2 , після чого ОСОБА_1 почав лякати їх та наносити удари. У поясненнях зазначає, що ОСОБА_1 неодноразово вчиняв щодо неї насильство, проте до правоохоронних органів вона не зверталася. Просить притягнути її чоловіка ОСОБА_1 до відповідальності згідно чинного законодавства.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до правової позиції, яку висловлено Верховним Судом у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 серпня 2023 року (провадження № 13-47зво22, судова справа № 208/712/19) положення КУпАП не містять заборони використовувати у судовому рішенні письмові пояснення, надані службовій особі правоохоронного органу.

Апеляційний суд вважає, що в матеріалах справи відсутні дані, які свідчать про те, що потерпілі могли надати суду показання, які не будуть відповідати письмовим показанням, що містяться в матеріалах справи та які спростують правильність висновків суду.

При цьому, апеляційний суд приймає до уваги, що особливості процесуального становища потерпілих по справах, які стосуються звинувачення у вчиненні домашнього насильства, вимагають від суду ретельно перевіряти причини зміни пояснень потерпілих стосовно обставин правопорушення та враховувати їх вразливість щодо впливу з боку обвинуваченого.

Разом з тим, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 згідно ст.63 Конституції України відмовився надати пояснення. (а.с. 4)

Право відмовитись давати свідчення щодо себе, закріплене ст.63 Конституції України, є важливою гарантією захисту від незаконного тиску на особу з метою змусити її своїми показаннями створити підставу для притягнення її до відповідальності. Дотримання права не свідчити проти себе є складовою реалізації права особи на справедливий і публічний розгляд її справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, закріпленого у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Проте заборона притягнення до відповідальності особи на підставі її відмови давати пояснення не свідчить про неможливість використання у доказуванні факту мовчання особи в ситуаціях, які чітко вимагають необхідність надання таких пояснень.

Зокрема, відповідно до практики розгляду справ Європейським судом з прав людини право на мовчання та право не давати свідчення проти себе не є абсолютними правами «не можна сказати, що рішення обвинуваченого мовчати впродовж усього кримінального провадження обов`язково не повинно мати наслідків, коли суд, що розглядає справу, намагатиметься оцінити докази проти нього. Питання, чи порушують статтю 6 негативні висновки, зроблені з мовчання обвинуваченого, має вирішуватися у світлі всіх обставин справи»

Право особи не давати пояснення не повинно перешкоджати «тому, щоб мовчання обвинуваченого в ситуаціях, які чітко вимагають його пояснення, бралося до уваги при оцінюванні переконливості доказів наведених обвинуваченням (справа «Джон Мюррей проти Сполученого Королівства»):

Апеляційний суд вважає, що гарантії щодо реалізації права не свідчити проти себе не позбавляють суд можливості враховувати відмову особи, яка обвинувачується у вчиненні адміністративного правопорушення від дачі показань, за умови доведеності її вини поза розумним сумнівом на підставі сукупності доказів, досліджених судом.

Зокрема, апеляційний суд звертає увагу на те, що у вказаному протоколі про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 , безпосередньо після вчинення правопорушення, не висловив заперечення щодо обставин, які були зазначені у протоколі про адміністративне правопорушення, не надав детальних пояснень стосовно висунутого обвинувачення, хоча обставини за яких було складено протокол вимагали від нього надати певні пояснення.

Долучено форму оцінки ризиків вчинення домашнього насильства кривдника ОСОБА_1 (а.с.5-6, 24-25).

До матеріалів справи долучено протокол прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 21.07.2024 р. протокол складений поліцейським СРПП Коломийського РВП сержантом поліції Білейчуком В.П. (а.с. 22)

Диспозиція ч.1 ст. 173-2 КУпАП визначає, що вчинення насильства в сім`ї, - умисне вчинення будь-яких дій фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування фізичного насильства, що не завдало фізичного болю і не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання захисного припису особою, стосовно якої він винесений, непроходження корекційної програми особою, яка вчинила насильство в сім`ї.

Об`єктивна сторона даного правопорушення виражається в умисному вчиненні будь-яких дій фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування фізичного насильства, що не завдало фізичного болю і не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконанні захисного припису особою, стосовно якої він винесений, непроходженні корекційної програми особою, яка вчинила насильство в сім`ї (матеріальний склад).

Відповідно до Закону України "Про попередження насильства в сім`ї" насильство в сім`ї - це будь-які умисні дії фізичного, сексуального, психологічного чи економічного спрямування одного члена сім`ї стосовно іншого члена сім`ї, якщо ці дії порушують конституційні права і свободи члена сім`ї як людини та громадянина і наносять йому моральну шкоду, шкоду його фізичному чи психічному здоров`ю.

Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» від 07.12.2017 року (далі Закон) визначає, що предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають у процесі запобігання та протидії домашньому насильству.

Апеляційний суд неодноразово зазначав, що системний аналіз існуючого національного та міжнародного законодавства свідчить про те, що домашнє насильство істотно відрізняється від звичайних конфліктних відносин, оскільки має певні ознаки та характеризується тим, що особа яка застосовує домашнє насильство, маючи значну перевагу в своїх можливостях, діє умисно з наміром досягти бажаного результату, який полягає у заподіянні шкоди потерпілому шляхом порушення його прав і свобод.

Крім того, зі змісту диспозиції ч.1 ст.173 -2 КУпАП вбачається, що адміністративна відповідальність настає за психологічне насильство, яке здійснюється навмисно, з метою заподіяти шкоду фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.

Апеляційний суд вважає, що відповідальність за домашнє насильство у вигляді психологічного не настає у тому випадку, коли сукупність досліджених судом доказів свідчить про те, що дії правопорушника не виходили за межі звичайних конфліктних відносин між колишнім подружжям, не містять відповідних ознак домашнього насильства та не вказують на їх навмисний характер та наявність наміру спрямованого на заподіяння шкоди фізичному або психологічному здоров`ю потерпілої, не свідчать про порушення прав і свобод потерпілої з використанням значної переваги в силі, яка дозволяє досягти бажаного результату.

Разом з тим, встановлені судом першої інстанції фактичні обставини свідчать про те, що у даному випадку дії ОСОБА_1 , який мав значну фізичну перевагу над потерпілими, явно виходили за межі звичайного конфлікту, оскільки були пов`язані із застосуванням фізичного та психологічного насильства, яке полягало у штовханні, шарпанні, погрозах фізичною розправою та погрозах вигнати із будинку, що стосується явного порушення основних прав і свобод потерпілих.

Суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.ст. 245, 251 КУпАП, об`єктивно з`ясував обставини даної справи і з урахуванням наявних та досліджених в судовому засіданні доказів, дійшов до правильного висновку про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП.

Стосовно доводів ОСОБА_1 про наявність певних суперечності у мотивувальній частині судового рішення щодо визначення його процесуального статусу у вказаній справі, то апеляційний суд вважає, що у даному випадку судом було допущено явну описку, яка носить суто технічний характер та не спростовує загального висновку суду щодо доведеності вини ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого правопорушення.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 поза розумним сумнівом вчинив домашнє насильство, тобто умисного вчинив діяння фізичного, психологічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози позбавити житла), внаслідок чого могла бути завдана шкода фізичному та психічному здоров`ю потерпілих.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано поза розумним сумнівом прийшов до висновку про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП.

З огляду на вищезазначене, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню і постанову суду першої інстанції необхідно залишити без змін.

Керуючись п.7 ч.1 ст. 247, ст. 294 КУпАП, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 08 серпня 2024 року щодо ОСОБА_1 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення.

Суддя Івано-Франківського

апеляційного суду О.П. Васильєв