Справа № 159/7159/24
Провадження № 3/159/3087/24
КОВЕЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2024 року м. Ковель

Суддя Ковельського міськрайонного суду Волинської області Грідяєва М.В. розглянувши адміністративний матеріал, який надійшов від відділу організації несення служби в м.Ковель Управління патрульної поліції у Волинській області ДПП про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Романів Луцького району Волинської області, громадянина України, освіта середня, одружений, працює: КП ВО «ТМО» - водій, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ;

за ст.122-4 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

В С Т А Н О В И В:

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення, 09 жовтня 2024 року о 12 год. 43 хв. в м.Ковель вул.Олени Пчілки, 4, ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом Ford Transit д.н.з. НОМЕР_1 після вчинення дорожньо-транспортної пригоди залишив місце ДТП не повідомивши працівників поліції про пригоду, чим порушив п.2.10 «а» Правил дорожнього руху України.

В судовому засіданні ОСОБА_1 з протоколом погодився, пояснив, що 09.10.2024 року керував спеціалізованим автомобілем швидкої допомоги, разом з бригадою доставляли тяжко хвору дитину, під`їхавши до лікарні з першого разу не зміг запаркуватися, на допомогу вийшла працівниця лікарні, яка жестами допомагала припаркувати автомобіль, однак зачепив ворота боксу, пошкодив автомобіль, щоб вивести дитину потрібно було стати з іншої сторони лікарні, тому змушений був переїхати. Біля лікарні стояв дві години, за цей час ніхто не викликав працівників поліції та не скаржився. Просить провадження у справі про адміністративне правопорушення за ст.122-4 КУпроАП закрити.

Вислухавши ОСОБА_1 , розглянувши протокол про адміністративне правопорушення та матеріали до нього, суд вважає, що ОСОБА_1 діяв у стані крайньої необхідності, у зв`язку з тим, що існувала реальна загроза життю і здоров`ю дитини.

Відповідно до ст.245 КУпАП завданням провадження у справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

При розгляді справ суди повинні забезпечувати своєчасне, всебічне, повне та об`єктивне дослідження всіх обставин, передбачених статтями 247 і 280 КУпроАП, звертаючи особливу увагу на з`ясування таких питань: чи мало місце правопорушення, за яке особа притягується до відповідальності; чи містить діяння склад адміністративного правопорушення, передбаченого КУпроАП; чи є особа винною у його вчиненні; чи належить вона до суб`єктів цього правопорушення; чи не містить правопорушення ознак злочину; чи не закінчилися на момент розгляду справи строки, передбачені статтею 38 КУпроАП; чи немає інших обставин, що виключають провадження у справі.

Згідно з положеннями КУпроАП, розгляд справи про адміністративне правопорушення проводиться лише в межах обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення, при цьому суд не наділений повноваженнями самостійно змінювати фактичні обставини, викладені у протоколі про адміністративне правопорушення.

Вказані вимоги закону також узгоджуються з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яку національні суди повинні враховувати при здійсненні правосуддя.

Так, Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, на провадження у справах про адміністративні правопорушення. Наприклад, у справах «Лучанінова проти України» (рішення від 09 червня 2011 року, заява № 16347/02), «Малофєєва проти Росії» («Malofeyeva v.Russia», заява №36673/04, «Карелін проти Росії» («Karelin v.Russia», заява №926/08, рішення від 20 вересня 2016 року). При цьому Європейський суд робить висновок, що суд не має права самостійно редагувати фабулу правопорушення, відображену в протоколі, або відшукувати докази на користь обвинувачення, яка, по суті, становить виклад обвинувачення у вчиненні певного правопорушення, винуватість у скоєнні якого певною особою має доводитися в суді; суд також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення. Адже діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, однією із засад судочинства є змагальність сторін і закон не покладає на суд обов`язок збирати докази винуватості чи невинуватості особи.

Відповідно до ст.251 КУпроАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.9 КУпроАП адміністративним правопорушенням визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачена адміністративну відповідальність.

Стаття 122-4 КУпроАП передбачає правопорушення у вигляді залишення водіями транспортних засобів, іншими учасниками дорожнього руху на порушення встановлених правил місця дорожньо-транспортної пригоди, до якої вони причетні.

Суб`єктивною стороною правопорушення, передбаченого ст.122-4 КУпроАП є ставленням до наслідків і характеризується наявністю вини у формі прямого або евентуального (непрямого) умислу, тобто водій усвідомлюючи скоєння ДТП з його участю умисно залишає місце ДТП.

Згідно досліджених у судовому засіданні матеріалів справи, а саме: письмових пояснень ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , шляхового листа №815 від 09.10.2024 року, Наказу КП «Волинського обласного територіального медичного об`єднання захисту материнства і дитинства» від 09.10.2024 року, виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого №10404д від 09.10.2024 року, водій спеціалізованого автомобіля швидкої допомоги ОСОБА_1 перевозив з дитячої лікарні м.Луцьк до лікарні м.Ковель дитину у важкому стані та скоїв ДТП, однак діючи в межах крайньої необхідності, щоб не допустити негативних наслідків для життя та здоров`я дитини, вчасно і безперешкодно доставити дитину, змушений був переїхати автомобілем швидкої допомоги на іншу с торону лікарні, тобто усвідомлюючи скоєння ДТП з його участю залишив місце ДТП з метою доставити дитину, яка потребувала термінового надання медичної допомоги, а не з прямим умислом уникнути адміністративної відповідальності за скоєння ДТП.

Відповідно до ст.17 КУпАП особа, яка діяла в стані крайньої необхідності, необхідної оборони або яка була в стані неосудності, не підлягає адміністративній відповідальності.

Відповідно до ст.18 КУпАП не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернута шкода.

Крайня необхідність - це випадок зіткнення двох інтересів, які рівною мірою охороняються законом, і при якій заради збереження більш важливого інтересу, заподіюється шкода меншому інтересові.

Крайню необхідність можна визнати правомірною лише при наступних обставинах (ознаках): небезпека не може бути усунена іншим шляхом, окрім як заподіяння шкоди, тобто крайня необхідність є єдиним засобом захисту від небезпечних дій; при крайній необхідності шкода завдається не джерелу небезпеки, а інтересам третіх осіб; шкода, яка заподіюється при крайній необхідності, повинна бути меншою, ніж та, яка попереджена.

У разі вчинення особою діяння у стані крайньої необхідності така особа не лише звільняється від адміністративної відповідальності, а такі дії взагалі не розглядаються як адміністративне правопорушення, оскільки в діянні немає ознаки вини.

Інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства.

Однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.

Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема, не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.

Положеннями КУпАП передбачено можливість звільнення від адміністративної відповідальності у випадках, коли вчинені дії, які мають ознаки правопорушення і за які КУпАП передбачена відповідальність, вчинені у стані крайньої необхідності.

Враховуючи що скоївши ДТП та залишаючи місце ДТП не повідомивши працівників поліції ОСОБА_1 діяв в стані крайньої необхідності як водій швидкої допомоги здійснюючи перевезення важко хворої дитини яка потребувала термінового надання медичної допомоги, заподіяна шкода залишенням місця ДТП є менш значною, ніж відвернена, враховуючи важливість врятованого життя дитини та необхідність своєчасного надання дитині кваліфікованої медичної допомоги, відсутність завдання ОСОБА_1 іншої шкоди учасникам дорожнього руху або іншим спорудам.

Таким чином, судом встановленоОСОБА_1 діяв у стані крайньої необхідності і відповідно до ст.17 КУпАП не несе адміністративну відповідальності за адміністративне правопорушення, передбачене ст..122-4 КУпАП.

Вілдповідно до п.4 ч.1 ст.247 КУпАП провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі вчинення особою дії в стані крайньої необхідності або необхідної оборони.

Керуючись ст.ст.247 ч.1 п.4, 251-252, 266, 283, 284 ч.1 п.3, 285, 287-289 КУпроАП,

П О С Т А Н О В И В :

Провадження по справі про адміністративні правопорушення відносно ОСОБА_1 за ст.122-4 КУпроАП - закрити у зв`язку із вчиненням дій в стані крайньої необхідності.

Постанова може бути оскаржена до Волинського апеляційного суду через Ковельський міськрайонний суд Волинської області протягом десяти днів з дня її винесення особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником.

СуддяМ. В. Грідяєва