Справа № 456/3175/24 Головуючий у 1 інстанції: Гула Л.В.
Провадження № 33/811/1494/24 Доповідач: Романюк М. Ф.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2024 року Львівський апеляційний суд в складі судді судової палати з розгляду кримінальних справ Романюка М.Ф, з участю ОСОБА_1 та захисника адвоката Василюка Б.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 на постанову судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 23 липня 2024 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП,

встановив:

вищенаведеною постановою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, і накладено стягнення у виді штрафу в розмірі двох тисяч чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 40800 (сорок тисяч вісімсот) гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 5 (п`ять) років та без оплатного вилучення транспортного засобу.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 605,60 грн (шістсот п`ять гривень 60 копійок).

Згідно з постановою судді, ОСОБА_1 07.06.2024 о 00 год. 02 хв. на автодорозі М-06 Київ-Чоп 612 км повторно протягом року керував транспортним засобом «Mazda CX-7», н.з. НОМЕР_1 , не маючи права керування транспортним засобом, оскільки піддавався адміністративному стягненню за ч. 2 ст. 126 КУпАП, чим порушив вимоги п. 2.1а ПДР, вчинивши правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 126 КУпАП.

Не погоджуючись з даною постановою особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження постанови, постанову суду скасувати, а провадження у справі закрити на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

Щодо строку на апеляційне оскарження зазначає, що 23.07.2024 був відсутній під час розгляду справи та оголошення постанови, оскільки не був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. До 03.10.2024 року ОСОБА_1 не було відомо, що Стрийським міськрайонним судом Львівської області здійснювався розгляд справи. Копію постанови отримав 03.10.2024; 07.10.2024 року ознайомився з матеріалами справи.

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що зважаючи на той факт, що ОСОБА_1 не був належним чином повідомлений про дату, час і місце проведення судового розгляду, сторона захисту не змогла реалізувати свої права, передбачені ст. 268 КУпАП, в тому числі не надала свої пояснення щодо обставин справи, докази, не змогла представити суду свою позицію.

Звертає увагу на те, що суд належним чином не встановив час вчинення імовірного адміністративного правопорушення, вказавши, що ОСОБА_1 07.06.2024 о 00 год. 02 хв. керував транспортним засобом. Як вбачається з відеозапису, о 00 год. 02 хв. ОСОБА_1 не здійснював керування автомобілем, такий спілкувався з працівниками поліції.

Зазначає, що досліджуючи довідку старшого інспектора ВАП УПП у Львівській області ДПП Дяків Н., про те, що ОСОБА_1 , притягався до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП, то Суд такій не надав належної оцінки.

Так як, в зазначеній довідці відсутні відомості, які б підтверджували факт набрання законної сили постанови про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст 126 КУпАП.

Крім цього, відсутні відомості про обізнаність особи щодо факту вчинення нею такого правопорушення та складання зазначеної постанови, відсутні дані про оскарження чи не оскарження даної постанови.

Акцентує увагу на тому, що ОСОБА_1 діяв в стані крайньої необхідності.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 та захисника адвоката Василюка Б.І., на підтримку апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП, завданням судді при розгляді справ про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до ст. 251 КУпАП, доказами по справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку посадова особа встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно вимог ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно ч. 5 ст. 126 КУпАП, повторне протягом року вчинення порушень, передбачених частинами другою - четвертою цієї статті, тягне за собою накладення штрафу в розмірі двох тисяч чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортним засобом на строк від п`яти до семи років та з оплатним вилученням транспортного засобу чи без такого.

Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що суд першої інстанції при розгляді справи про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 вказаних вимог закону дотримався в повному обсязі, з`ясував всі обставини, дослідив і належним чином оцінив всі наявні в матеріалах справи докази та дійшов правильного висновку про наявність в діях останнього складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, за обставин, викладених у постанові суду.

Висновок судді про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, є обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи та підтверджується сукупністю зібраних і перевірених у судовому засіданні доказів, а саме: протоколом серії ААД №569091 від 07.06.2024; довідкою старшого інспектора ВАП УПП у Львівській області ДПП Дяків Н. про те, що за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , транспортні засоби не зареєстровані; довідкою старшого інспектора ВАП УПП у Львівській області ДПП Дяків Н. про те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 07.10.2023 притягався до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП постановою Тячівського ВП ГУ НП у Закарпатській області серії ЕАТ № 7890271 у виді штрафу в розмірі 3400 грн; довідкою старшого інспектора ВАП УПП у Львівській області ДПП Дяків Н. про те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідчення водія не отримував; постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА № 2331970 від 03.06.2024; відеозаписом, які підтверджують обставини, викладені в протоколі про адміністративне правопорушення.

Отже, винуватість та кваліфікація дій ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП України доведена належним чином перевіреними, оціненими та викладеними у постанові суду першої інстанції доказами.

Наявний у справі протокол про адміністративне правопорушення ААД № 569091 від 07.06.2024 відповідає вимогам ст. 256 КУпАП, а також вимогам, передбаченим Інструкцією з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, Інструкцією з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, містить усі необхідні реквізити та є належним і допустимим доказом.

Зі змістом вказаного протоколу ОСОБА_1 ознайомився, про що розписався у відповідних графах протоколу. Однак у графі: Пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, по суті порушення зазначено: «від пояснень відмовився».

Жодних належних та допустимих доказів, які б викликали сумніви в об`єктивності вищевказаних матеріалів, їх фальсифікації, стороною захисту не надано, не здобуто таких і в процесі апеляційного розгляду.

Твердження апелянта, що суд не надав належної оцінки довідці старшого інспектора ВАП УПП у Львівській області ДПП Дяків Н., про те, що ОСОБА_1 , притягався до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП, оскільки в зазначеній довідці відсутні відомості, які б підтверджували факт набрання законної сили постанови про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст 126 КУпАП, суддя апеляційного суду відхиляє з огляду на зафіксовані відеозаписом події обставини.

Так як, на наявному в матеріалах справи відеозаписі зафіксовано факт обізнаності щодо існування вищевказаної постанови.

Стосовно доводів апеляційної скарги, що ОСОБА_1 діяв в стані крайньої необхідності, то вони є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 18 КУпАП, не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

Тобто, інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства.

Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам. Якщо загроза охоронюваним інтересам може виникнути в майбутньому, діяння не може вважатися таким, що вчинено у стані крайньої необхідності.

На це прямо вказують слова тексту статті «для усунення небезпеки, яка загрожує».

Таким чином, однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.

Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.

Так, суд апеляційної інстанції критично відноситься до того, що ОСОБА_1 діяв в стані крайньої необхідності, оскільки з відеозапису, долученого працівниками поліції до матеріалів справи, вбачається, що останній на місці зупинки транспортного засобу спочатку повідомляє працівникам поліції, що рухався до приватної заправки, після чого сказав, що шукає ветеринарну клініку, і тільки через деякий час повідомив, що він мусив поїхати, оскільки собака задихалась ( у собаки порок серця, був приступ).

Апеляційний суд не погоджується з вказаними доводами апелянта, оскільки він не був позбавлений можливості залучити особу, яка має посвідчення водія відповідної категорії, для керування автомобілем. Тоді б відпала і крайня необхідність у ОСОБА_1 сідати за кермо автомобіля без посвідчення водія відповідної категорії. Крім цього, працівники поліції пропонували відвезти собаку до ветеринарної клініки, однак ОСОБА_1 відмовився.

Зібрані у справі докази в їх сукупності відповідають критерію належності, допустимості та достатності для прийняття рішення про наявність у діях ОСОБА_1 складу правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП.

Адміністративне стягнення ОСОБА_1 накладено судом першої інстанції у відповідності до вимог ст.ст. 30, 33 КУпАП, та в межах санкції ч. 5 ст. 126 КУпАП, що є достатнім для виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобіганню вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Апеляційна скарга не містить правових підстав для скасування судового рішення.

Обставини, які б виключали провадження в справі, відповідно до ст. 247 КУпАП, відсутні.

Неправильного застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права судом першої інстанції не встановлено, тому, постанова суду першої інстанції є законною і обґрунтованою та такою, що не підлягає скасуванню.

З огляду на викладене апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скарги і вважає, що підстав для скасування постанови судді немає.

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд,

постановив:

поновити ОСОБА_1 строк апеляційного оскарження постанови судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 23 липня 2024 року.

Постанову судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 23 липня 2024 року якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.5 ст. 126 КУпАП, залишити без змін, а апеляційну скаргу особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя М.Ф.Романюк