Справа №591/8358/24
Провадження №3/592/2617/24
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2024 року м.Суми

Суддя Ковпаківського районного суду м. Суми Литовченко Олександр Володимирович, розглянувши матеріали, які надійшли від НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця рф Курської області Льговського району с. Карла Лібкнехта, громадянина США та рф, офіцера поліції США, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , маючого місце реєстрації у рф за адресою: АДРЕСА_2 ,

за ч. 2 ст. 204-1 КУпАП,

установив:

27.08.2024 на адресу Ковпаківського районного суду м. Суми на підставі постанови судді Зарічного районного суду м. Суми від 23.08.2024 за підсудністю надійшла справа про адміністративне правопорушення, щодо вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП та згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.08.2024 передана для розгляду судді Литовченку О.В.

27.08.2024 Постановою судді Ковпаківського районного суду м. Суми справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , щодо вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП повернуто до Зарічного районного суду м. Суми.

13.09.2024 на адресу Ковпаківського районного суду м. Суми на підставі постанови судді Сумського апеляційного суду від 09.09.2024 за підсудністю надійшла справа про адміністративне правопорушення, щодо вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП та згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.09.2024 передана для розгляду судді Литовченку О.В.

Згідно Протоколу про адміністративне правопорушення СхРУ №233153 від 21.08.2024, ОСОБА_1 притягується до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.204-1 КУпАП за те, що 21.08.2024 близько 10-45 год. в м. Суми за адресою м. Суми вул. Іллінська, 7А, виявлений громадянин рф та США, який здійснив незаконний перетин державного кордону України на напрямку н.п. Суджа (рф) н.п. Юнаківка (Україна) без дозволу відповідних органів влади, а саме органу державної прикордонної служби на перетин державного кордону України.

Діяння ОСОБА_1 кваліфіковано за ч. 2 ст. 204-1 КУпАП.

У судовому засіданні ОСОБА_1 пояснив, що він є громадянином США також має паспорт громадянина рф. Постійно проживає на території США, є діючим офіцером поліції США та має звання капітана. До рф повернувся за своєю мамою, яка має похилий вік - 90 років, для легального її виїзду до США. 08.08.2024 на території рф в н.п. Суджа, коли їхав на автомобілі до будинку матері, у автомобіль, яким він керував поцілив дрон, внаслідок вибуху, отримав поранення. Після цього діставшись до будинку матері, тривалий час з нею переховувались у підвалі від обстрілів. Медичну допомогу отримати не було можливості, стан здоров`я значно погіршився, почався запальний процес через поранення руки. Коли біля будинку були військові ЗСУ, попрохав їх вивезти його з матір`ю в безпечне місце для надання медичної допомоги та збереження життя. Військові ЗСУ вивезли їх через блокпости, на яких перебували військові ЗСУ, на територію України у м. Суми, привезли до Сумського районного управління поліції на вул. Магістратську, 21, де вони були опитані співробіниками контррозвідки, які будь яких претензій та питань до них не мали, він отримав належну медичну допомогу, було декілька операцій на правій руці. Розуміє, що формально є порушення у вигляді перетину кордону без відповідного дозволу, але будь-якого іншого способу зберегти своє життя та життя матері у нього не було. На даний час вони з матір`ю проживають на території м. Суми у відповідному центрі, зв`язались з посольством США, яке сприяє їх законному виїзду до США для постійного проживання.

Вивчивши зміст протоколу, дослідивши додані до протоколу докази, суд вирішив таке.

Виходячи з системного аналізу положень ст.ст. 7, 254, 279 КУпАП, розгляд справи про адміністративне правопорушення здійснюється лише щодо правопорушника та в межах протоколу про адміністративне правопорушення.

Відповідно до ст.ст. 280, 283 КУпАП при розгляді справи про адміністративне правопорушення суддя зобов`язаний з`ясувати: чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також інші обставини необхідні для правильного вирішення справи. Постанова судді повинна бути законною і обґрунтованою.

Згідно приписів ст. 245 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративне правопорушення є: всебічне, повне і об`активне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення справи.

З`ясовуючи ці обставини, суд повинен виходити з положень ст. 251 КУпАП, згідно з якою доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Розглядаючи справу про адміністративне правопорушення, суд, з урахуванням вимог ст.252 КУпАП, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Зокрема, порядок збору і процесуального закріплення доказів визначений законодавством України про адміністративні правопорушення, а тому як доказ протокол про адміністративне правопорушення може бути використаний у відповідній справі тільки в тому випадку, якщо він складений в порядку і з джерел, передбачених цим законодавством. При цьому, слід враховувати, що протокол про правопорушення є не тільки джерелом доказів, але й виступає ще як юридичний документ - акт (процесуальна дія і процесуальне рішення компетентної особи, яка уповноважена його складати), який свідчить про порушення компетентною особою справи, тому є не тільки обов`язковим процесуальним документом, але і займає ключове положення серед інших джерел (доказів).

Частиною першою ст. 204-1 КУпАП передбачено настання адміністративної відповідальності за перетинання або спробу перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску через державний кордон України або в пунктах пропуску через державний кордон України без відповідних документів або з використанням підробленого документа чи таких, що містять недостовірні відомості про особу, чи без дозволу відповідних органів влади в складі групи осіб.

Частиною другою ст. 204-1 КупАП передбачено відповідальність за ті самі дії, вчинені групою осіб або особою, яку протягом року було піддано адміністративному стягненню за одне з порушень, передбачених частиною першою цієї статті.

Однак у Протоколі про притягнення до адміністративної відповідальності не викладено об`єктивну сторону правопорушення, оскільки у протоколі не зазначено, яке саме правопорушення вчинено ОСОБА_1 з огляду на ч. 1 ст. 204-1 КУпАП та кваліфікуючі ознаки ч. 2 даної статті.

З урахуванням положень ч. 1 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також з огляду на практику Європейського суду з прав людини у справах «Малофєева проти Росії» («Malofeyeva v. Russia», рішення від 30 травня 2013 року, заява № 36673/04) та «Карелін проти Росії»(«Кагеііп v. Russia» заява № 926/08, рішення від 20 вересня 2016 року), у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).

Крім того, об`єктом правопорушень, передбачених статтею 204-1 КУпАП є суспільні відносини у сфері охорони державного кордону, а суб`єктивна сторона правопорушень, характеризується наявністю прямого умислу.

З урахуванням положень ст. 49 Конвенції про захист цивільного населення під час війни ( від 12.08.1949), ч. 9 ст. 9 Закону України «Про державний кодон України» (від 04.11.1991 № 1777-ХІІ), перетин державного кордону в закритому пункті пропуску в умовах війни, або поза межами такого пункту пропуску з метою врятувати життя не має тягнути за собою адміністративної відповідальності.

Крайня необхідність визначається як стан, за якого особа правомірно заподіює шкоду інтересам, що охороняються державою, щоб усунути небезпеку, що безпосередньо загрожує особі чи охоронюваним законом правам цієї людини або інших осіб, а також суспільним інтересам чи інтересам держави, за умови неможливості усунути цю небезпеку іншими засобами, якщо при цьому не було допущено перевищення меж крайньої необхідності.

Згідно з ст.ст. 17, 18 КУпАП, особа, яка діяла в стані крайньої необхідності, необхідної оборони або яка була в стані неосудності, не підлягає адміністративній відповідальності. Не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

Відповідно сталої судової практики, стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам. Якщо загроза охоронюваним інтересам може виникнути в майбутньому, діяння не може вважатися таким, що вчинено у стані крайньої необхідності. На це прямо вказують слова тексту статті «для усунення небезпеки, яка загрожує». Однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.

Вважаю, що ОСОБА_1 в даному конкретному випадку діяв у стані крайньої необхідності, оскільки з досліджених доказів вбачається що в останнього була дійсна, реальна загроза його життю та здоров`ю та життю його престарілої матері та така небезпека не могла бути усунута іншими засобами.

Оцінивши досліджені докази за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, констатую, що існування складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, є недоведеним.

Відповідно ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Норми Конституції є нормами прямої дії, а згідно ч. 2 ст. 62 Основного Закону усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться виключно на її користь, тобто суд може притягнути особу до адміністративної відповідальності лише на тих доказах, які спростовують усі розумні сумніви щодо вини особи.

Ст. 62 Конституції України передбачено, що ніхто не зобов`язаний доводити свою не винуватість у вчиненні злочину. Суд вважає, що встановлення безпосередньо в Конституції України формули презумпції не винуватості як об`єктивно-правового положення має найважливіший значення для захисту прав та законних інтересів громадян. Хоча цей принцип сформульовано як кримінально-процесуальній, однак його дія виходить за рамки лише кримінального процесу.

Конституційний Суд України зауважує, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу (абз. 1-3 п. 4 рішення ВП КСУ у справі за конституційним поданням 59 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК від 26.02.2019 № 1-р/2019.

Зазначене узгоджується і з правовою позицією ЄСПЛ, згідно якої «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом» (п. 43 рішення від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine), з відсиланням на п. 282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey).

Згідно вказаної позиції ЄСПЛ «розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення».

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинене і правопорушник є винним у його вчиненні. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Необхідно, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Таким чином, ретельно дослідивши та перевіривши в ході судового розгляду усі наявні в справі докази, прихожу до переконання про відсутність в діях ОСОБА_1 складу правопорушення, оскільки належних, достовірних і допустимих доказів, яких було б достатньо для визнання його винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Відтак, розпочате провадження в справі про адміністративне правопорушення за ознаками ч. 2 ст. 204-1 КУпАП відносно ОСОБА_1 підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

Керуючись ст.ст. 9, 17, 18, 247, 252, 268, 280, 283-285, 294 КУпАП, суддя,

постановив:

Закрити провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП.

Постанова може бути оскаржена до Сумського апеляційного суду протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя О.В. Литовченко