Єдиний унікальний номер №375/1002/24
Апеляційне провадження № 33/824/4038/2024
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 вересня 2024 року суддя Київського апеляційного суду Журба С.О., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Рокитнянського районного суду Київської області від 23 липня 2024 року, прийняту відносно

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

за ч.1 ст. 130 КУпАП України,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД №893065 26.06.2024 року о 06 год. 04 хв. ОСОБА_1 керував транспортним засобом MAZDA 3 д/н НОМЕР_1 на вулиці Заводська,15, смт Рокитне Білоцерківського району Київської області у стані алкогольного сп`яніння (рівень алкоголю в крові складав 1,63 %) чим порушив пп «а» п. 2.9 ПДР України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Постановою Рокитнянського районного суду Київської області від 23 липня 2023 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 17000 грн з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

Не погоджуючись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Рокитнянського районного суду Київської області від 23 липня 2024 року і закрити провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП.

Переглянувши справу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Як вбачається з апеляційної скарги, переважна більшість її доводів фактично повторюють позицію позивача, заявлену в суді першої інстанції. Така позиція була належним чином досліджена судом першої інстанції в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року в справі «Руїз Торія проти Іспанії», заява № 18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Таким чином, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

Таким чином, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Окремо суд апеляційної інстанції зазначає, що доводи апелянта в частині щодо неналежності оскаржуваної постанови з огляду на відсутність доказів керування ним транспортним засобом у стані сп`яніння є неспроможними.

Як убачається з матеріалів справи, факт керування транспортним засобом підтверджується рапортом від 26.06.2024 року, даними файлів зафіксованими із застосуванням нагрудної камери патрульного поліцейського, та записаною копією на CD-диск у файлі clip-1/.

З вищевказаного відеозапису вбачається, що протягом тривалого проміжку часу працівниками поліції проводився огляд ОСОБА_1 на стан сп`яніння та оформлення матеріалів саме за керування ним транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, про що повідомлялося водію. При цьому ОСОБА_1 розумів суть зазначених подій, а саме те, що йому було висунуто вимогу про проходження огляду на стан сп`яніння саме у зв`язку із керуванням авто з ознаками такого стану, а після проходження огляду - оформлення протоколу про адміністративне правопорушення через керування авто в стані алкогольного сп`яніння. Жодного заперечення на місці зупинки та огляду, де були присутні працівники поліції, щодо некерування транспортним засобом ОСОБА_1 не висловлював. Той факт, що він не перебував у стані алкогольного сп`яніння спростовується результатом огляду за допомогою алкотестера «Драгер».

Доводи апелянта щодо відсутності підстав для зупинки автомобіля були оцінені судом першої інстанції і правильно відхилені. Зокрема, з наявного в матеріалах справи рапорту вбачається, що підставою зупинки було порушення водієм вимог п.31.4.7 Правил дорожнього руху. За таких умов доводи апелянта щодо безпідставності його зупинки поліціантами не відповідає матеріалам справи.

Не приймає суд апеляційної інстанції і доводи апелянта щодо того, що направлення до медичного закладу йому не надавалося, що свідчить про те, що воно на місці не виписувалося.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 266 КУпАП направлення особи, яка керувала транспортним засобом, морським, річковим, малим, спортивним судном або водним мотоциклом, на проведення огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції в закладах охорони здоров`я здійснюється у разі або незгоди такої особи з результатами огляду поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів, або ж у разі відмови від проходження такого огляду на місці зупинки.

При цьому незгода є активною дією, відтак має бути сформульована, формалізована і чітко висловлена. Як вбачається з матеріалів справи жодної незгоди з результатами огляду на місці зупинки ОСОБА_1 не висловлював, а тому підстав для його направлення до медичного закладу у поліцейського не було.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують законності постанови суду першої інстанції.

Враховуючи зазначене, апеляційним судом встановлена невідповідність дійсності тих обставин, якими апелянт обґрунтовує свою апеляційну скаргу.

Порушень судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, які були б підставою для скасування чи зміни постанови суду під час апеляційного перегляду справи апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст. 294 КУпАП, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Рокитнянського районного суду Київської області 23 липня 2024 року, прийняту відносно ОСОБА_1 , залишити без змін.

Постанова апеляційного суду є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя С.О. Журба