Справа №587/795/23 Головуючий у суді 1-ї інстанції - Степаненко О.А.
Номер провадження 33/816/62/24 Суддя-доповідач Рунов В. Ю.
Категорія 130 КУпАП
ПОСТАНОВА

Іменем України

04 січня 2024 року суддя Сумського апеляційного суду Рунов В. Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Суми справу про адміністративне правопорушення № 587/795/23 за апеляційною скаргою захисника СМИРНОВОЇ О. Л. на постанову судді Сумського районного суду Сумської області від 19.05.2023, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканець АДРЕСА_1

визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП,

учасників провадження в справі про адміністративне правопорушення:

особи, яка притягається до адміністративної відповідальності - ОСОБА_2 ,

захисника адвоката Смирнової О. Л.,

установив:

У поданій апеляційній скарзі захисник СМИРНОВА О. Л. просить закрити провадження у справі на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, оскільки справу було розглянуто у відсутність ОСОБА_2 , який не був належним чином повідомленим про дату та час судового розгляду, ознаки алкогольного сп`яніння у останнього працівниками поліції виявлені не були, відмовився від проходження огляду через те, що не хотів залишати у вечірній час свою техніку. Працівники поліції при складанні відносно її підзахисного протоколу не з`ясували технічні характеристики мотоблоку, його приналежність до т/з, що не було враховано суддею суду першої інстанції.

Постановою судді Сумського районного суду Сумської області від 19.05.2023 ОСОБА_2 визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, і на нього накладене стягнення у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн, із позбавленням права керування т/з на строк 1 рік. Стягнуто на користь держави 536,80 грн судового збору.

Згідно постанови, 29.03.2023 о 19:46 ОСОБА_2 по вул. Шкільна в с. В. Вільми Сумського району керував мотоблоком Forte МД101 з явними ознаками алкогольного сп`яніння (різкий запах алкоголю з порожнини рота, нестійка хода), від проходження медичного огляду в установленому законом порядку на місці зупинки т/з, а також в медичному закладі відмовився, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР.

Відповідно ч. 1 ст. 285 КУпАП, постанова оголошується негайно після закінчення розгляду справи і копія цієї постанови протягом 3-х днів вручається або висилається особі, щодо якої її винесено, а згідно ч. 2 ст. 294 цього Кодексу постанова судді може бути оскаржена протягом 10 днів з дня її винесення; апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Стаття 6 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, 4.XI.1950 (далі Конвенція) містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду; рівень доступу, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві; для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, та з боку держави не повинно чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своєму рішенні від 28.01.2021 у справі «Кушнір проти України» ЄСПЛ, констатуючи порушення п. 1 ст. 1 Конвенції, зазначив, «…що право на доступу до суду передбачає право на отримання належного повідомлення про судові рішення, особливо у випадках, коли апеляційна скарга може бути подана у конкретно встановлений строк. Заявник не був присутній у судовому засіданні суду першої інстанції, оскільки засідання проводилося на підставі письмових доводів сторін і, таким чином, без їхнього виклику; отже, заявник не знав зміст постанови, прийнятої за результатами розгляду його позову, у тому числі наведене судом обґрунтування. Це означає, що він не зміг би оскаржити постанову своєчасно, не маючи її паперової копії…» (п. 30-32).

ОСОБА_2 не був присутній в суді першої інстанції при ухваленні суддею постанови, відомості про отримання її копії в матеріалах справи відсутні, а 12.06.2023 його захисник звернулась з апеляційною скаргою, тому строк на апеляційне оскарження постанови судді підлягає поновленню, оскільки цей строк пропущений з поважних (об`єктивних) причин.

Вислухавши доводи захисника Смирнової О. Л., яка підтримали апеляційну скаргу, просила скасувати постанову судді, а провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю складу правопорушення, перевіривши матеріали справи і дослідивши доводи поданої апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вказана вище апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Зокрема, відповідно ч. 1 ст. 2 КУпАП, законодавство України про адміністративне правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України, а згідно положень ст. 9 Конституції України, ст. 19 ЗУ «Про міжнародні договори» та ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» усталена судова практика ЄСПЛ є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.

Відповідно ст. 1, завданням КУпАП є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції

і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством, а згідно ст. 245 КУпАП завданнями провадження у справах є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, а провадження в справах здійснюється на основі суворого додержання законності (ч. 1 і ч. 2 ст. 7 КУпАП).

Згідно ст. 9 КУпАП правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, гласність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено відповідальність, а на підставі ч. 1 ст. 130 КУпАП відповідальність для особи, яка керує т/з, настає за відмову від проходження огляду на стан сп`яніння в установленому законом порядку.

Розглянувши протокол про адміністративне правопорушення від 29.03.2023 серії ААД № 117239, суддя суду першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_2 керував т/з із ознаками алкогольного сп`яніння, від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку відмовився, чим порушив п. 2.5 ПДР.

Однак вказаний вище висновок судді суду першої інстанції не відповідає фактичним обставинам справи та не ґрунтується на законі, а тому доводи апеляційної скарги захисника заслуговують на увагу і підлягають задоволенню, оскільки для притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення вказаних дій обов`язковою умовою є встановлення факту керування особою саме т/з, а не буд-яким іншим механічним пристроїм.

Так, відповідно п. 2 постанови ПВСУ від 23.12.2005 № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» (із послідуючими змінами), при розгляді справ вказаних категорій суди мають ураховувати положення правових норм, у яких визначено поняття «транспортні засоби», зокрема примітки до ст. 121 КУпАП та п. 1.10 ПДР, згідно яких «під т/з у ст. 121-126, 127-1 128-1, ч. 1 і 2 ст. 129, ст. 132-1, 133-1, 133-2, 139 і 140 КУпАП необхідно розуміти всі види автомобілів, трактори та інші самохідні машини, трамваї і тролейбуси, а також мотоцикли та інші транспортні засоби» (ст. 121 КУпАП) та «транспортний засіб пристрій, призначений для перевезення людей і (або) вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів» (п. 1.10 ПДР). При цьому т/з поділяють на механічні та немеханічні. До немеханічних т/з належать ті, які призначені для руху в складі з механічним т/з (причепи, напівпричепи) або приводяться в рух за допомогою мускульної сили людей (велосипеди тощо) або тварин (гужові вози, сани тощо), а механічний т/з це т/з, що приводиться в рух з допомогою двигуна (трактори, самохідні машини і механізми, тролейбуси та т/з із електродвигуном потужністю понад 3 кВт; даний термін охоплює всі види т/з, які можуть рухатися дорогами загального користування (п. 1.10 ПДР).

Згідно п. 2.1 ПДР водій механічного т/з повинен мати при собі: а) посвідчення на право керування т/з відповідної категорії; б) реєстраційний документ на т/з. При цьому, у свою чергу, водій це особа, яка керує т/з і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування т/з, тимчасовий талон на право керування т/з) відповідної категорії; водієм також є особа, яка навчає керуванню т/з, перебуваючи безпосередньо в т/з (п. 1.10 ПДР).

До участі у дорожньому русі допускаються т/з, конструкція і технічний стан яких відповідають вимогам діючих в Україні правил, нормативів і стандартів, що мають сертифікат на відповідність цим вимогам, укомплектовані у встановленому порядку, а у разі, якщо т/з згідно з цим Законом підлягає обов`язковому технічному контролю, пройшов такий контроль, а згідно наказу Держстандарту України № 31 від 25.01.1995 «Засоби транспортні дорожні» затверджено перелік т/з (ст. 29 ЗУ «Про дорожній рух»).

Відповідно п. 1 примітки додатку до постанови КМУ від 22.12.2010 № 1166 «Про єдині вимоги до конструкції та технічного стану колісних транспортних засобів, що експлуатуються» (із послідуючими змінами), де визначена класифікація колісних т/з залежно від конструкції, призначення чи особливостей і здійснюється за категоріями, підкатегоріями та класами, «документами, що засвідчують відповідність класифікації колісного засобу, є сертифікат типу, сертифікат відповідності, сертифікат відповідності щодо індивідуального затвердження, які видані відповідно до законодавства, або інший документ про підтвердження відповідності, що визначає, якій категорії відповідає колісний засіб, виданий уповноваженими органами або органами із сертифікації, акредитованими відповідно законодавства, призначеними Мінінфраструктури».

В свою чергу порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування т/з врегульовані положенням «Про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами», затвердженими постановою КМУ від 08.05.1993 за № 340 (далі Положення)

Згідно приписів п. 2 вказаного Положення, особи допускаються до керування т/з за наявності у них національного посвідчення водія України на право керування т/з відповідної категорії (далі посвідчення водія), крім випадків встановлення особам тимчасового обмеження у праві керування т/з. Особа має лише одне посвідчення водія, що підтверджує її право на керування т/з діючих категорій, зазначених у ньому, а п. 3 цього Положення визначені т/з, керування якими дозволяється за наявності посвідчення водія, залежно від їх типів і призначення поділяються на категорії:

- A1 мопеди, моторолери та інші двоколісні (триколісні) т/з, які мають двигун з робочим об`ємом до 50 куб. сантиметрів або електродвигун потужністю до 4 кВт;

- A мотоцикли, у тому числі з боковим причепом, та інші двоколісні т/з, які мають двигун з робочим об`ємом 50 куб. сантиметрів і більше або електродвигун потужністю 4 кВт і більше;

- B1 квадро- і трицикли, мотоколяски та інші триколісні (чотириколісні) т/з, дозволена максимальна маса яких не перевищує 400 кілограмів;

- B автомобілі, дозволена максимальна маса яких не перевищує 3500 кілограмів (7700 фунтів), а кількість сидячих місць, крім сидіння водія, - восьми;

- C1 призначені для перевезення вантажів автомобілі, дозволена максимальна маса яких становить від 3500 до 7500 кілограмів (від 7700 до 16500 фунтів);

- C призначені для перевезення вантажів автомобілі, дозволена максимальна маса яких перевищує 7500 кілограмів (16500 фунтів);

- D1 призначені для перевезення пасажирів автобуси, в яких кількість місць для сидіння, крім сидіння водія, не перевищує 16;

- D призначені для перевезення пасажирів автобуси, в яких кількість місць для сидіння, крім сидіння водія, більше 16;

- BE, C1E, CE, D1E, DE состави т/з із тягачем категорії B, C1, C, D1 або D, яким водій має право керувати, але який не належить до зазначених категорій составів т/з;

- T трамваї та тролейбуси.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 керував мотоблоком Forte «МД-101» без р. н., тому уповноваженою на складання протоколу про адміністративне правопорушення особою не було надано суду доказів про належність мотоблоку до т/з відповідної категорії згідно ЗУ «Про дорожній рух» та ПКМУ від 22.12.2010 № 1166 (ст. 251, 255 КУпАП), а суддя суду першої інстанції не зазначив цього в своїй постанові, хоча встановлення даного факту має істотне значення для правильного вирішення справи. При цьому обладнання мотоблоку сидінням та причепом автоматично не переводить його в категорію механічних т/з.

У зв`язку з цим, постанову судді суду першої інстанції не можна вважати законною, обґрунтованою і належним чином умотивованою, а висновок про винність ОСОБА_2 у вчиненні правопорушення не відповідає фактичним обставинам справи і наявним доказам.

Зокрема, розглянувши справу, суддя виносить постанову, яка повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке правопорушення; прийняте у справі рішення. Постанова у справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування т/з, крім даних, визначених ч. 2 цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення правопорушення; т/з, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався); розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання стягнення та порядок його оскарження (ст. 283 КУпАП). При цьому постанова судді суду першої інстанції повинна відповідати загальним засадам судочинства, що закріплені у ст. 129 Конституції України та у розділі І ЗУ «Про судоустрій і статус суддів, нормам міжнародного права, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Так, у п. 89 рішення від 06.09.2005 в справі «Салов проти України» (Salov v. Ukraine), заява № 65518/01) ЄСПЛ наголосив, що згідно ст. 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. У п. 58 рішення від 10.05.2011 (остаточне) в справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine), заява № 4909/04) зазначено, що призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією (п. 30 рішення у справі «Hirvisaari v. Finland»).

У справах «Проніна проти України», «Петриченко проти України» та «Нечипорук і Йонкало проти України» ЄСПЛ висловив позицію, згідно з якою підлягають оцінці кожен специфічний, доречний та важливий аргумент, а у п. 42 рішення у справі «Бендерський проти України» вказано, що судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи (…). Конвенція не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (…). Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом.

Ухвалена суддею суду першої інстанції постанова не є у достатній мірі обґрунтованою та умотивованою, оскільки у цьому судовому рішенні не містяться відповіді на головні аргументи сторони захисту (чи є мотоблок згідно закону т/з?); чітко та доступно не зазначені доводи і мотиви, на підставі яких обґрунтовано позицію суду щодо вини ОСОБА_2 .

Порядок збору і процесуального закріплення доказів визначений законодавством України про адміністративні правопорушення, а тому як доказ протокол про адміністративне правопорушення може бути використаний у відповідній справі тільки в тому випадку, якщо він складений у порядку і з джерел, передбачених цим законодавством. При цьому у справі протокол є не тільки джерелом доказів, але й виступає ще й як юридичний документ акт (процесуальна дія і процесуальне рішення компетентної особи, яка уповноважена його складати), який свідчить про порушення компетентною особою Національної поліції справи про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, тому є не тільки обов`язковим процесуальним документом, але і займає ключове положення серед інших джерел (доказів).

Оскільки докази про належність мотоблоку без реєстраційного номеру до т/з відповідної категорії у справі відсутні, тому і усі інші похідні докази, включаючи протокол про адміністративне правопорушення є недопустимими доказами, так як істотно порушують права та законні інтереси ОСОБА_2 (правова концепція «отруєного дерева» (або «ефект доміно»), яка знайшла своє відображення у чисельних рішеннях ЄСПЛ (справи «Гефген проти Німеччини» (Gafgen v. Germany), від 30.06.2008); «Яременко проти України» (Yaremenko v. Ukraine), від 30.04.2015), згідно якої визнання одного доказу недопустимим має наслідком невизнання доказами всіх фактичних даних, одержаних на його підставі («отруєне дерево дає отруйні плоди»), тобто матеріали, отримані в результаті використання недопустимого матеріалу, самі є недопустимими як докази).

Відповідно ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Норми Конституції є нормами прямої дії, а згідно ч. 2 ст. 62 Основного Закону усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться виключно на її користь, тобто суд може притягнути особу до адміністративної відповідальності лише на тих доказах, які спростовують усі розумні сумніви щодо вини особи. Докази, що викликають такі сумніви, суд має вмотивовано відхилити у своїй постанові.

Конституційний Суд України зауважує, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу (абз. 1-3 п. 4 рішення ВП КСУ у справі за конституційним поданням 59 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК від 26.02.2019 № 1-р/2019.

Зазначене узгоджується і з правовою позицією ЄСПЛ, згідно якої «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом» (п. 43 рішення від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine), з відсиланням на п. 282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey). «Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення».

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинене і правопорушник є винним у його вчиненні. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Необхідно, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Таким чином, ретельно дослідивши та перевіривши в ході апеляційного розгляду усі наявні в справі докази, апеляційний суд приходить переконання про відсутність в діях ОСОБА_2 складу правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, за обставин, викладених як у протоколі, так і у постанові судді, оскільки належних, достовірних і допустимих доказів, яких було б достатньо для визнання його винуватим у вчиненні даного правопорушення в судовому засіданні встановлено не було. При цьому всі можливості для усунення сумнівів були вичерпані, а сукупність зібраних та проаналізованих у справі доказів не дозволяє їх спростувати у категоричній формі та зробити беззаперечний і однозначний висновок про порушення ОСОБА_2 ПДР і керування ним т/з.

Оскаржувану постанову не можна вважати законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, тому вона підлягає скасуванню через неправильне застосування як норми матеріального права, так і порушення норми процесуального права, а провадження у справі закриттю.

Керуючись ст. 294 КУпАП,

постановив:

Поновити захиснику СМИРНОВІЙ О. Л. строк на апеляційне оскарження постанови судді Сумського районного суду Сумської області від 19.05.2023.

Апеляційну скаргу захисника СМИРНОВОЇ О. Л. задовольнити.

Постанову судді Сумського районного суду Сумської області від 19.05.2023 відносно ОСОБА_3 скасувати через неправильне застосування суддею суду першої інстанції норми матеріального права та порушення норм процесуального права, а провадження у справі на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП закрити через відсутність складу правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя В. Ю. Рунов