Справа № 372/2360/23 Головуючий в суді І інстанції Зінченко О.М.
Провадження № 33/824/516/2024 Доповідач в суді ІІ інстанції Писана Т.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 лютого 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі судді-доповідача Писаної Т.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Обухівського районного суду Київської області від 23 жовтня 2023 року у адміністративній справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , за фактом вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Обухівського районного суду Київської області від 23 жовтня 2023 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 ч. 1 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян 17 000 (сімнадцять тисяч) грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

Стягнуто згідно ст.4 ч.2 Закону України «Про судовий збір» на користь держави, з ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 536 грн 80 коп.

Суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 20 травня 2023 року о 23 год. 57 хв. в м. Обухів вул. Київська, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом MAZDA 3 д.н.з. НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння: різкий запах алкоголю з порожнини рота, хитка хода, нечітка мова. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку, водій відмовився в присутності двох свідків з відеофіксацією на нагрудну бодікамеру, чим порушив п. 2.5 ПДР, за що передбачена відповідальність згідно ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Не погоджуючись із постановою Обухівського районного суду Київської області від 23 жовтня 2023 року, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та закрити провадження у справі на підставі ч. 1 ст. 247 КУпАП.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги вказує на те, що постанова суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованою, винесена без достатніх доказів наявності складу адміністративного правопорушення і такою, що не відповідає обставинам справи.

Зазначає, що матеріали справи не містять доказів керування ОСОБА_1 транспортним засобом.

Звертає увагу, що судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, зокрема щодо належного повідомлення ОСОБА_1 та його захисника Красовицького О.О.про час та місце розгляду справи в суді першої інстанції.

Вважає, що рішення суду першої інстанції - є протиправним тому, що протокол складено відносно нього за частиною 2, що надало суду першої інстанції підставу кваліфікувати вказаний протокол за частиною 1 не зрозуміло. Хоча про це було акцентовано в ході судових засідань в тому числі в письмовій формі.

У матеріалах справи відсутнє судове рішення за яким ОСОБА_1 був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП на протязі року, а тому правова кваліфікація ч. 2 ст. 130 КУпАП у вказаному протоколі - є невірною, а сам по собі протокол повинен був судом визнатися як не належний доказ.

В судове засідання ОСОБА_1 не з`явився, про дату, час та місце судового засідання був належним чином повідомлений шляхом розміщення на офіційному сайті Київського апеляційного суду оголошення про призначення судового засідання.

Вислухавши захисника, вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову без змін з таких підстав.

Згідно зі ст.245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до ст.280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (ст.252 КУпАП).

Постанова суду першої інстанції повністю відповідає зазначеним вище вимогам.

Частина 1 ст.130 КупАП передбачає адміністративну відповідальність особи за керування транспортними засобами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, а також за передачу керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння, а так само за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Згідно з п.2.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою КМ України № 1306 від 10 жовтня 2001 року (з послідуючими змінами і доповненнями) водій повинен на вимогу працівника поліції пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Європейський суд з прав людини у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» (рішення від 29 червня 2007 року) зазначив, що будь-особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов'язки у правовому полі.

Отже, ОСОБА_1 , який реалізував своє право керувати транспортним засобом, тим самим погодився нести відповідальність та виконувати обов`язки згідно встановлених в Україні правових норм у сфері дорожнього руху.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , який 20 травня 2023 року о 23 год. 57 хв. в м. Обухів вул. Київська, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом MAZDA 3 д.н.з. НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння: різкий запах алкоголю з порожнини рота, хитка хода, нечітка мова. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку, водій ОСОБА_1 відмовився в присутності двох свідків з відеофіксацією на нагрудну бодікамеру, чим порушив п. 2.5 ПДР, за що передбачена відповідальність згідно ч. 1 ст. 130 КУпАП.

За таких обставин суд прийшов до правильного висновку, що ОСОБА_1 допустив порушення п.2.5 ПДР України та вчинив правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_1 у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується розглянутими в судовому засіданні доказами і є обґрунтованим.

Згідно ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, а також іншими документами.

Так, винність ОСОБА_1 у вчиненні вказаного правопорушення підтверджується даними, які містяться:

- у протоколі про адміністративне правопорушення серії ААД № 130656 від 21 травня 2023 року;

- на відеозапису із нагрудної відеокамери (відеореєстратора) працівника Управління патрульної поліції ГУНП в Київській області, що здійснював 21 травня 2023 року оформлення адміністративного правопорушення, де також зафіксована відмова останнього від проходження огляду на стан сп`яніння.

- актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних засобів, згідно якого ОСОБА_1 відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння;

- актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу від 21 травня 2023 року;

- письмовими поясненнями ОСОБА_2 ;

- копіями письмових пояснень ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Вказані докази отримані з дотриманням встановленого законом порядку та у передбачений законом спосіб, а тому будь-які сумніви у їх достовірності та істинності відсутні.

Протокол про адміністративне правопорушення та додані до нього матеріали по документуванню адміністративного правопорушення складено відповідно до вимог ст.256 КУпАП, Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі; Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції; Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Зазначені в протоколі про адміністративне правопорушення ознаки алкогольного сп`яніння, а саме: різкий запах алкоголю з порожнини рота, хитка хода, нечітка мова виявлені працівниками поліції 6 березня 2023 року у ОСОБА_1 у розумінні п.2, 3, 4 розділу І Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 09 листопада 2015 року, є безпосередніми підставами для проведення огляду на стан сп`яніння в закладі охорони здоров`я, якому надано право на його проведення, а у випадку відмови від проходження огляду - визначають наявність в діях водія ознак складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Протокол підписаний особою, яка його склала.

Отже, зі змісту оскаржуваної постанови суду першої інстанції вбачається, що при прийнятті рішення суд повно, об`єктивно та всебічно проаналізував зібрані по справі докази, дав їм належну оцінку та дійшов правильного й законного висновку про доведеність винності ОСОБА_1 у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП і такий висновок, всупереч тверджень апелянта, грунтується на наявних у провадженні доказах, наданих посадовою особою, яка склала протокол.

Доводи апеляційної скарги про те, що матеріали справи не містять доказів керування ОСОБА_1 транспортним засобом, що у свою чергу виключає наявність у діях останнього складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП апеляційний суд відхиляє як необгрунтовані.

По-перше, факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом MAZDA 3 д.н.з. НОМЕР_1 підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення серії ААД № 130656 від 21 травня 2023 року, який згідно ст.251 КУпАП є доказом у справі про адміністративне правопорушення.

Вказаний доказ ОСОБА_1 не спростований.

По-друге, з доданого до протоколу про адміністративне правопорушення відеозапису із відеореєстратора поліцейського та пояснень свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які надавали свої пояснення і під час відеофіксації, і від яких відібрані письмові пояснення, що містяться в матеріалах справах, зазначили, що на територію їхнього домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , 20.05.2023 року в період часу 23:50 - 00:20 заїхав автомобіль Мазда НОМЕР_1 , з якого вибіг чоловік та намагався втекти від працівників поліції.

По-третє, заперечуючи проти викладених у протоколі та відеозаписі обставин, ОСОБА_1 не надав суду доказів, що він не керував автомобілем, зокрема, що автомобілем керувала інша особа, або що він опинився за кермом автомобіля випадково.

По-четверте, у своїх поясненнях наданих у протоколі про адміністративні правопорушення ОСОБА_1 також не вказав, що не керував транспортним засобом, а вказав лише, що «не надали можливості скористатися правовою допомогою адвоката».

За таких обставин, докази, надані особою, яка складала протокол, переконливо доводять, що ОСОБА_1 керував автомобілем у якості водія.

Свою незгоду з оскаржуваною постановою апелянт обґрунтовує насамперед тим, що суд першої інстанції незаконно розглянув справу та наклав стягнення на апелянта за ч. 1 ст. 130 КУпАП, в той час як протокол про адміністративне правопорушення був складений відносно ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 130 КУпАП.

Апеляційний суд не погоджується із такими твердженнями апелянта з огляду на наступне:

Європейським судом з прав людини у багаточисельних рішеннях висловлена правова позиція щодо розгляду національними судами справ про адміністративні правопорушення. Так, у рішенні Суду «Енгель та інші проти Нідерландів» були визначені критерії, за наявності одного із них будь-яке правопорушення повинне розцінюватись як кримінальне і розглядатись за процедурою, визначеною національним законодавством для кримінальних правопорушень.

Такими критеріями є: «критерій національного права», який визначає те, що будь-яке протиправне діяння є злочином, якщо воно передбачене як злочин відповідним національним законодавством; «критерій кола адресатів», відповідно до якого правопорушення повинне розглядатись як кримінальне, якщо відповідальність за нього поширюється на невизначене коло осіб; «критерій мети та тяжкості наслідків» за змістом якого, вчинене правопорушення розглядається за природою кримінального злочину якщо санкція за його вчинення є достатньо суворою і передбачає елемент покарання. Зазначені положення знайшли в подальшому своє відображення у чисельних рішеннях ЄСПЛ, зокрема: «Лутц проти Німеччини», «Карелін проти Російської Федерації», «Гурепка проти України», «Лучанінова проти України» та інших.

Аналіз диспозиції та санкції ч.1 та ч.2 ст. 130 КУпАП дає підстави стверджувати те, що ці правопорушення відповідають критерію кола адресатів та критерію мети та тяжкості наслідків. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене вказує на те, що зазначене вище правопорушення повинне розглядатись з врахуванням процедури кримінального судочинства. У зв`язку із цим, при розгляді апеляційної скарги, при наданні оцінки доказам та вирішенні питання про законність та обґрунтованість судового рішення суд вважає за необхідне застосовувати відповідні положення кримінального процесуального закону, в тому числі і щодо сутності адміністративного правопорушення, яке за своєю юридичною природою фактично є обвинуваченням.

Відповідно до наявного у матеріалах справи протоколу про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 поставлено у вину керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння. Притягаючи ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП, суддя Обухівського районного суду Київської області в оскаржуваній постанові, викладаючи сутність адміністративного правопорушення, яке він визнав доведеним, зазначив те, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що є підтвердженими у справі доказами.

Відповідальність за ч. 2 ст. 130 КУпАП настає у випадку повторного протягом року керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння. Між тим, зазначивши об`єктивний склад вчиненого правопорушення, поліцейськими було зазначено, що ОСОБА_1 було порушено вимоги п. 2.5 ПДР України, за що передбачена відповідальність ч.2 ст. 130 КУпАП. При цьому працівником поліції не було зазначено про повторність керування порушником транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що є єдиною кваліфікуючою ознакою, за наявності якої дії ОСОБА_1 можуть кваліфікуватися за ч. 2 ст. 130 КУпАП.

Не дивлячись на те, що у протоколі про адміністративне правопорушення зазначено, що відповідальність ОСОБА_1 за порушення ПДР України передбачена ч. 2 ст. 130 КУпАП, він не міг в даному випадку бути притягнутий до відповідальності за вказаною нормою, оскільки матеріали справи не містять даних про повторне протягом року керування ОСОБА_1 транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння. За таких умов суд першої інстанції цілком обґрунтовано кваліфікував дії ОСОБА_1 саме за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Апеляційний суд зазначає, що сутність вчиненого правопорушення у відповідному протоколі викладена з достатньою повнотою і дає можливість належним чином кваліфікувати дії ОСОБА_1 , вина останнього у вчиненні вищевказаного правопорушення стверджується зібраними у справі доказами.

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права у зв`язку із неповідомленнямОСОБА_1 та його захисника, апеляційний суд звертає увагу на те, що процесуальні права ОСОБА_1 , передбачені ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП, в повній мірі були поновлені під час апеляційного розгляду.

Так, ОСОБА_1 , користуючись своїми процесуальними правами, подав апеляційну скаргу на постанову судді Обухівського районного суду Київської області від 23 жовтня 2023 року, в якій детально виклав доводи щодо її незаконності та необґрунтованості. Під час апеляційного розгляду справи ОСОБА_1 користувався своїми процесуальним правами, а тому він не був позбавлений права на захист та доступ до правосуддя.

Таким чином, вказані обставини відповідно до норм КУпАП не є підставою для скасування постанови судді Обухівського районного суду Київської області від 23 жовтня 2023 року.

Оцінюючи сукупність наявних в справі доказів апеляційний суд дійшов висновку, що твердження ОСОБА_1 з приводу відсутності в його діях ознак правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, не відповідають встановленим обставинам справи та повністю спростовуються сукупністю досліджених в суді першої інстанції матеріалів справи про адміністративне правопорушення, та відповідно розцінюються як такі, що спрямовані на уникнення ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності.

При цьому апеляційний суд застосовує загальноприйнятий європейський стандарт доказування «поза розумним сумнівом», сформульований у рішеннях ЄСПЛ, зокрема від 14 лютого 2008 року у справах «Кобець проти України» (п.43) та «Авшар проти Туреччини» (п. 282), «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року, «Барбера, Мессеге і Ябардо про Іспанії» від 6 грудня 1998 року, згідно яких доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом.

Вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП доводиться сукупністю ознак та неспростовних презумпцій, які наведені вище, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, які доводять факт вчинення правопорушення і не викликають у суду сумнівів, які б можна було тлумачити на його користь, оскільки докази винності ОСОБА_1 одержані законним шляхом, у передбачений законом спосіб і повноважними особами.

Переконливих доводів, які б безумовно спростовували висновки суду в постанові і були підставами для її скасування та закриття провадження в справі у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, апелянтом не наведено і при розгляді апеляційної скарги не встановлено. Як і не встановлено істотних порушень норм КУпАП, які могли б стати підставою для скасування постанови, як про це просить в апеляційній скарзі апелянт.

Даючи оцінку доводам, викладеним у апеляційній скарзі, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Апеляційний суд враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Таким чином, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції було прийнято законне і обґрунтоване рішення щодо винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, з наведенням обгрунтованої мотивації прийнятого рішення.

Обраний суддею вид адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік, відповідає обставинам справи, вимогам ст.ст.23, 33 КУпАП, окрім того санкцією ч.1 ст.130 КУпАП не передбачено альтернативних видів стягнення.

Враховуючи наведене, постанова судді Обухівського районного суду Київської області від 23 жовтня 2023 року у є законною та обгрунтованою, і підстав для її скасування або зміни не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст.294 КУпАП, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову судді Обухівського районного суду Київської області від 23 жовтня 2023 року, якою ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та накладено на нього стягнення у виді штрафу в розмірі 17000 гривень в дохід держави з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду є остаточна і оскарженню не підлягає.

Суддя Т.О. Писана