МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 485/571/24 Головуючий у місцевому судді Квєтка І.А.
Провадження № 33/812/190/24 Головуючий у апеляційному суді Темнікова В.І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2024 року Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого судді - Темнікової В.І.,

за участю секретаря - Ковальського Є.В.,

захисника Бусахіна О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві матеріали справи про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою захисника особи, притягнутої до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 - адвоката Бусахіна Олександра Сергійовича на постанову судді Снігурівського районного суду Миколаївської області від 12 березня 2024 року, якою

ОСОБА_1 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , військовослужбовця, проживаючого за адресою :

АДРЕСА_1 ,

притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 126 КУпАП, з накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу в сумі 40800 грн з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 5 років, без оплатного вилучення транспортного засобу,-

в с т а н о в и в:

Постановою судді Снігурівського районного суду Миколаївської області від 12 березня 2024 року встановлено, що 21 лютого 2024 року о 13:55 год. на автодорозі Миколаїв-Вознесенськ-Благовіщенське Н-24 223 км (СПБ «Купол») ОСОБА_1 керував автомобілем марки "ВАЗ-2108" державний номерний знак НОМЕР_1 не маючи права на керування таким транспортним засобом, повторно протягом року. Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п.2.1 "а" Правил дорожнього руху України та допустив правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 126 КУпАП.

Вказаною постановою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в дохід держави в розмірі 40800 грн з позбавленням права керування транспортними засобами на строк п`ять років та без оплатного вилучення транспортного засобу. Також стягнуто із ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 605 гривень 60 копійок.

Не погодившись із вказаною постановою, захисник ОСОБА_1 адвокат Бусахін О.С. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати постанову Снігурівського районного суду Миколаївської області від 12 березня 2024 року та закрити провадження по справі на підставі п. 4 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_2 зазначає, що 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який продовжується та триває.

З 21 жовтня 2022 року ОСОБА_1 проходить військову службу в лавах ЗСУ на посаді старшого матроса в/ч НОМЕР_2 відповідно до довідки Форми 5.

21 лютого 2024 року ОСОБА_1 отримав наказ від старшого лейтенанта ОСОБА_3 про доставляння документів в м. Нову Одесу, Миколаївської області, які були необхідні для заведення його в сектор ведення бойових дій на Херсонському напрямку. У разі їх не доставляння, ОСОБА_1 не зміг би виконувати поставленні йому завдання в зоні ведення бойових дій. Викладенні обставини ОСОБА_1 пояснював в судовому засіданні, також надав пояснення в протоколі про те, що керував транспортним засобом у зв`язку з службовою необхідністю.

В зв`язку з чим, захисник вважає, що дане адміністративне правопорушення вчинено в стані крайньої необхідністю так як у разі не доставлення документів, необхідних для заведення ОСОБА_1 в сектор бойових дій, це унеможливлювало б виконання ним бойових завдань на Херсонському напрямку, адже захист територіальної цілісності України від російської агресії на даний час є найголовнішим пріоритетом. Документи він мав доставити особисто. Умислу на вчинення адміністративного правопорушення в нього не було.

За визначенням, наведеним у статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Статтею 17 КУпАП встановлено, що особа, яка діяла в стані крайньої необхідності, необхідної оборони або яка була в стані неосудності, не підлягає адміністративній відповідальності. Не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода (стаття 18 КУпАП).

Також вважає, що судом відповідно до ст. 33 КУпАП при накладенні стягнення не враховано характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують, адже ОСОБА_1 є військовослужбовцем, який виконує бойові завдання для територіальної цілісності України, та адміністративне правопорушення було вчинено саме з цих підстав.

Відповідно до ч. 7 ст. 294 КУпАП апеляційний суд може дослідити нові докази, які не досліджувалися раніше, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до місцевого суду.

У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не мав можливості подати до суду довідку від 14.03.2024 року виданою старшим лейтенантом ОСОБА_4 у зв`язку відсутності особи яка її підписала, просить визнати обґрунтованою причиною не подання зазначеної довідки до місцевого суду та дослідити її в апеляційному суді.

Відповідно до ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтею 252 КУпАП передбачено, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

З огляду на викладене, вважає, що постанова суду підлягає скасуванню, а провадження щодо ОСОБА_1 закриттю у зв`язку з вчиненням дії особою в стані крайньої необхідності.

Заслухавши пояснення захисника особи, притягнутої до адміністративної відповідальності, на підтримку апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до наступного.

Ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом (частини 1-3 ст. 7 КУпАП).

Згідно положень ст. 245 КУпАП, завданнями провадження у справі про адміністративне правопорушення є повне, всебічне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з ч.7 ст.294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Апеляційний суд може дослідити нові докази, які не досліджувалися раніше, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до місцевого суду або необґрунтованим відхилення їх місцевим судом.

Відповідно до постанови Снігурівського районного суду Миколаївської області від 12 березня 2024 року ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності саме за повторне протягом року вчинення порушень, передбачених частинами другою - четвертою статті 126 КУпАП.

Відповідно до положень ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст.255 КУпАП.

Згідно ч.9 ст.15 Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року №3353-XII (далі Закон №3353-XII) право на керування транспортними засобами відповідної категорії підтверджується посвідченням водія транспортного засобу з установленим терміном дії.

Відповідно до п.2 Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1993 року №340 особи допускаються до керування транспортними засобами за наявності у них національного посвідчення водія України на право керування транспортними засобами відповідної категорії (далі - посвідчення водія), крім випадків встановлення особам тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами.

Посвідчення водія є документом, що посвідчує особу та її спеціальний статус у частині підтвердження права його власника на керування транспортними засобами. Особа має лише одне посвідчення водія, що підтверджує її право на керування транспортними засобами діючих категорій, зазначених у ньому.

Відповідно до положень п.1.1 Правил дорожнього руху ці Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.

Пункт 1.3 ПДР передбачає, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. За п.1.9 ПДР особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно п.2.1«а» ПДР водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Невиконання вказаних вимог утворюють склад правопорушення, передбаченого ст.126 КУпАП.

Так, згідно з ч.2 ст.126 КУпАП адміністративним правопорушенням є керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом.

Відповідно до ч.5 ст.126 КУпАП адміністративним правопорушенням є повторне протягом року вчинення порушення, передбачених частинами другою - четвертою цієї статті, зокрема керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом.

Факт вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 126 КУпАП підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення серії ААД № 559985 від 21 лютого 2024 року, відеозаписом з нагрудного відео реєстратора, довідками Управління патрульної поліції в Миколаївській області та постановою Серії БАД №44834.

Так, згідно положень ст. 256 КУпАП України у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності, місце вчинення і суть адміністративного правопорушення, нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення, прізвище, адреса свідків і потерпілих, пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності та інше. Протокол підписується особою, яка притягується до адміністративної відповідальності, свідками та потерпілими. У разі відмови особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, від підписання протоколу, в ньому робиться запис про це.

Як вбачається із протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД №559985 від 21 лютого 2024 року, дані, відображені в якому, враховуючи положення ст. 251 КУпАП, є доказом, 21 лютого 2024 року о 13 год. 55 хв. на а/д Н-24 «Миколаїв Вознесенськ - Благовіщенське» 223 км СПБ «КУПОЛ» Миколаївська область водій ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 керував транспортним засобом «ВАЗ 2108» днз НОМЕР_1 , при цьому не мав права керування транспортним засобом. Правопорушення вчинено повторно протягом року, постанова БАД 44834 від 20.02.2024 за ч. 2 ст. 126 КУпАП. Зафіксовано на нагрудний відео реєстратор №474687. Вказаними діями ОСОБА_1 порушив п.п.«а» п.2.1 Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність ч. 5 ст. 126 КУпАП.

Отже, в протоколі зазначено місце вчинення і суть адміністративного правопорушення, нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення. Також протокол про адміністративне правопорушення містить відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, яка затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 листопада 2015 року № 1395, особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право подати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, а також викласти мотиви своєї відмови від його підписання, які долучаються до протоколу.

ОСОБА_1 таким правом скористалася та в графі «пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, по суті порушення» зазначив «службова необхідність».

Також в протоколі зазначено, що ОСОБА_1 роз`яснено його права та обов`язки, передбачені ст. 63 Конституції, ст. 268 КУпАП, та повідомлено про розгляд справи за викликом суду.

Крім того, в протоколі вказано, що у водія ОСОБА_1 посвідчення водія не вилучалось, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом не видавався.

Складений працівниками поліції протокол про адміністративне правопорушення серії ААД № 559985 від 21 лютого 2024 року підписано ОСОБА_1 без застережень.

Таким чином, складений працівником поліції щодо ОСОБА_1 протокол відповідає вимогам ст. 256 КУпАП, містить виклад суті вчиненого правопорушення та є джерелом доказової інформації про подію правопорушення та особу, яка його вчинила.

Вказані обставини підтверджуються відеозаписом працівників поліції, яким в чіткій послідовності зафіксовано зупинка транспортного засобу та перевірка документів водія.

Зокрема, із дослідженого відеозапису вбачається, що працівником поліції був зупинений транспортний засіб автомобіль «ВАЗ 2108» на блокпосту для перевірки документів, за кермом автомобіля перебував ОСОБА_1 , який замість посвідчення водія надав поліцейському військовий квиток та пояснив, що він їде до Херсону. В подальшому, працівники поліції встановили, що ОСОБА_1 керував автомобілем, не маючи посвідчення водія, але на це є поважні причини. Також у ході спілкування з працівниками полії водій повідомив, що відносно нього вчора виносилась постанова за ч.2 ст.126 КУпАП, проте штраф він ще не встиг сплатити. При цьому, вказував, що в нього зараз не має часу для отримання посвідчення водія оскільки він призваний на військову службу. Після чого працівником поліції було роз`яснено суть правопорушення та складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.5 ст.126 КУпАП., також працівником поліції було повідомлено ОСОБА_1 , що останній відстороняється від керування транспортним засобом.

На відеозаписі також зафіксовано процес складання протоколу про адміністративне правопорушення та ознайомлення з ним ОСОБА_1 .

Згідно матеріалів справи, 20 лютого 2024 року відносно ОСОБА_1 була винесена постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАД №44834.

Відповідно до змісту вказаної постанови, ОСОБА_1 20 лютого 2024 року близько 08 год. 20 хв. на трасі М-14 (Одеса-Мелітополь-Новоазовськ (на місто Таганрог)) 147 керував транспортним засобом автомобілем №ВАЗ 2108», номерний знак НОМЕР_1 , не маючи права керування вказаним транспортним засобом, чим порушив п.п. «а» п.2.1 Правил дорожнього руху, за що відповідальність передбачена ч.2 ст.126 КУпАП.

Матеріали даної справи не містять відомостей про скасування даної постанови чи оскарження дій поліцейських з приводу винесення вказаної постанови.

Також в матеріалах справи містяться довідка Управління патрульної поліції в Миколаївській області від 22.02.2024, відповідно до якої ОСОБА_1 не отримував посвідчення водія на право керування транспортними засобами, та що транспортний засіб «ВАЗ 2108» номерний знак НОМЕР_1 належить ОСОБА_5 .

Отже, суд першої інстанції правильно оцінив наявні в даній справі докази, відповідно до вимог ст.251 КУпАП, та дійшов до правильних висновків про доведеність вини ОСОБА_1 у порушенні вимог п.п. «а» п.2.1 Правил дорожнього руху, яке вчинене повторно протягом року, а також, що його дії слід кваліфікувати за ч.5 ст.126 КУпАП.

Що стосується доводів апеляційної скарги про закриття справи, у зв`язку із вчиненням дії ОСОБА_1 в стані крайньої необхідності, то на думку суду апеляційної інстанції, вони не є переконливими, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 17 КУпАП особа, яка діяла в стані крайньої необхідності, необхідної оборони або яка була в стані неосудності, не підлягає адміністративній відповідальності.

Згідно ст.18 КУпАП не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

Отже, у разі вчинення особою діяння у стані крайньої необхідності така особа не лише звільняється від адміністративної відповідальності, а такі дії взагалі не розглядаються як адміністративне правопорушення, оскільки в діянні немає ознаки вини.

Інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства.

Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам.

Однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.

Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.

На підтвердження того, що ОСОБА_1 діяв в стані крайньої необхідності, до апеляційної скарги долучено довідку від 14 березня 2024 року, підписану старшим лейтенантом ОСОБА_3 , відповідно до якої, старшим лейтенантом ОСОБА_3 21.02.2024 року було надано наказ ОСОБА_1 про доставлення документів в м. Нову Одеса, які були необхідні для заведення його в сектор ведення бойових дій на Херсонському напрямку, а у разі їх недоставлення даний військовослужбовець не зміг би виконувати поставлені йому завдання в зоні ведення бойових дій.

Проте, дана довідка не скріплена штампом чи печаткою будь - якої військової частини. До посилання захисника на відсутність можливості цього, апеляційний суд ставиться критично, так як в матеріалах справи міститься довідка, видана 18 березня 2024р. на бланку військової частини, підписана командуванням в/ч НОМЕР_2 з проставленням на ній печатки про те, що ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у в/ч НОМЕР_2 з 21 жовтня 2022р. по теперішній час. Доказів того, чому не можна було одночасно з цією довідкою засвідчити довідку від 14 березня 2024 року, підписану старшим лейтенантом ОСОБА_3 , матеріали справи не містять.

Не містять матеріали справи також доказів того, що ОСОБА_1 підпорядкований по службі старшому лейтенанту ОСОБА_3 та того, що сам старший лейтенант ОСОБА_3 проходить службу у цій військовій частині.

Враховує апеляційний суд також те, що ні ОСОБА_1 , ні його захисник не надавали суду пояснень, що ОСОБА_1 взагалі повідомляв старшого лейтенанта ОСОБА_3 про відсутність у нього права на керування транспортним засобом, що він отримував наказ доставити документи саме шляхом особистого керування автомобільним транспортом.

Тобто, доказів того, що ОСОБА_1 був позбавлений можливості залучити особу, яка має посвідчення водія відповідної категорії, для керування автомобілем з метою доставки документів в м. Нову Одесу, навіть якщо припустити, що наказ ОСОБА_1 все ж отримував, матеріали справи не містять.

З відеозапису, долученого працівниками поліції до матеріалів справи, вбачається, що ОСОБА_1 на місці зупинки транспортного засобу не зазначав, що він сів за кермо транспортного засобу без посвідчення водія для виконання наказу старшого лейтенанта ОСОБА_3 від виконання якого залежить захист територіальної цілісності України, при цьому, поводив себе досить спокійно, не вказував, що діє у стані крайньої необхідності, а лише зазначав, що є військовослужбовцем та поїхав відвести службові документи.

Апеляційний суд також звертає увагу на те, що ОСОБА_1 в протоколі про адміністративне правопорушення, у графі пояснення особи, яка притягується до адміністративної відповідальності власноручно по суті порушення написав лише «службова необхідність».

Про те, що не можна керувати транспортним засобом без посвідчення водія на право керування транспортним засобом, ОСОБА_1 було відомо щонайменше після першого разу притягнення його до відповідальності за ч.2 ст. 126 КУпАП за постановою від 20.02.2024р. Не зважаючи на це, він продовжив керування транспортним засобом на наступний день на тому ж транспортному засобі, що свідчить про винність поведінки водія під час керування транспортним засобом 21 лютого 2024 року.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, зважаючи на конкретні обставини справи, адміністративне правопорушення, яке вчинив ОСОБА_1 є умисною, суспільно небезпечною дією, а тому, зазначені у апеляційній скарзі обставини не можуть вважатись такими, що є підставою для закриття справи, у зв`язку з вчиненням дій особою в стані крайньої необхідності.

Отже, викладені обставини вказують на те, що місцевий суд повно і всебічно дослідив матеріали справи, дав правильну оцінку доказам та обґрунтовано визнав ОСОБА_1 винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 КУпАП, оскільки він повторно протягом року керував транспортним засобом без посвідчення водія відповідної категорії, чим порушив п. 2.1 «а» Правил дорожнього руху, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Поряд з цим, відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Дотримуючись вимог вищенаведеного закону суд апеляційної інстанції бере до уваги наступну практику Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, по справам «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002 неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.

У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерії доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту.

Крім того, Європейський суд з прав людини в своєму рішенні «Ісмаїлов проти Росії» від 06 листопада 2008 року зазначив, що згідно з принципом верховенства права однією з підвалин демократичного суспільства, який закріплений в усіх статтях Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, при розгляді справи та призначенні стягнення потрібно досягти справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, щоб під час відповідного втручання був дотриманий принцип законності і воно не було свавільним, тобто стягнення повинне бути пропорційним, воно має відповідати тяжкості скоєного правопорушення, а також його наслідкам.

Згідно ст.ст. 23, 33 КУпАП при накладенні стягнення враховується характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини що пом`якшують і обтяжують відповідальність та враховується мета адміністративного стягнення, яка застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Санкція ч. 5 ст. 126 КУпАП передбачає адміністративне стягнення у виді накладення штрафу в розмірі двох тисяч чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортним засобом на строк від п`яти до семи років та з оплатним вилученням транспортного засобу чи без такого.

Отже, оскільки не передбачено альтернативного застосування стягнення, суд першої інстанції, з дотриманням вимог ч. 5 ст. 126 КУпАП обґрунтовано застосував відносно ОСОБА_1 адміністративне стягнення у виді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами. Визначаючи строк позбавлення прав на керування транспортним засобом, суд, врахувавши як характер вчиненого правопорушення, так і особу порушника, а саме те, що він є військовослужбовцем, який виконує бойові завдання для захисту територіальної цілісності України, ступінь його вини, визначив мінімальний строк позбавлення, передбачений санкцією даної статті.

Приймаючи рішення у справі, слід також звернути увагу на підвищену суспільну небезпечність дій осіб, які керують транспортними засобами, не маючи достатніх теоретичних і практичних знань та не отримавши у передбаченому законом порядку посвідчення водія, оскільки вірогідність настання дорожньо-транспортної пригоди у такому випаду є значно вищою, а тому попереджувальна мета додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами у такому випадку набуває особливого значення. Тому, не зважаючи на те, що ОСОБА_1 взагалі не отримував посвідчення водія, проте навмисно порушує Закон та керує транспортним засобом, ігноруючи заборони, він цілком обґрунтовано позбавлений судом права на керування транспортними засобами на п`ять років, що відповідає диспозиції та санкції ч. 5 ст. 126 КУпАП.

Враховуючи, що при розгляді справи судом першої інстанції не допущено порушень вимог ст. 280 КУпАП, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винність особи, що притягується до адміністративної відповідальності у вчиненому правопорушенні, кваліфікацію дій та необґрунтованість накладеного стягнення, підстав для скасування, або зміни постанови судді Снігурівського районного суду Миколаївської області від 12 березня 2024 року не вбачається.

Керуючись ст.294 КУпАП, апеляційний суд

ПО С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу захисника особи, притягнутої до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 - адвоката Бусахіна Олександра Сергійовича залишити без задоволення.

Постанову судді Снігурівського районного суду Миколаївської області від 12 березня 2024 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в дохід держави в розмірі 40800 грн з позбавленням права керування транспортними засобами на строк п`ять років та без оплатного вилучення транспортного засобу залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Миколаївського

апеляційного суду В.І. Темнікова