ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 33/803/359/24 Справа № 175/3250/23 Суддя у 1-й інстанції - Ребров С.О. Суддя у 2-й інстанції - Крот С. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі: головуючого судді Крот С.І., розглянувши апеляційну скаргу особи, що притягується до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 на постанову Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2023 року, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 122-2, ч. 1 ст. 130, ст. 185 КУпАП, накладено стягнення у виді штрафу у розмірі 17 000 грн. на користь держави з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік та стягнуто судовий збір на користь держави у сумі 536,80 грн.,

за участю:

особи, що притягується

до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 ,

захисника Щербака А.Г.,

ВСТАНОВИВ:

Згідно постанови Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2023 року за згодою правопорушника та його захисника адміністративні матеріали за №№175/3250/23, 175/3251/23 та 175/3252/23 відносно ОСОБА_1 були об`єднані в одне провадження.

Так, згідно протоколу ААД №489394 від 05 липня 2023 року о 01.00 год. за адресою: Дніпропетровська область, м. Підгороднє водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем Мерседес Бенц 108, державний номер НОМЕР_1 , не здійснив зупинку на вимогу поліцейського про зупинку т/з, яку поліцейський здійснив шляхом увімкнення проблискових маячків синього та червоного кольору, увімкнення спецсигналу, чим порушив вимоги п.2.4, 8.9б ПДР України, тобто скоїв правопорушення, передбачене ч. 1 ст.122-2 КУпАП.

Крім того, відповідно до протоколу ВАВ №927702 від 05 липня 2023 року о 01.00 год. за адресою: Дніпропетровська область, м. Підгородне водій ОСОБА_1 вчинив злісну непокору законній вимозі поліцейського при виконанні ним службових обов`язків, а саме: не реагував на зауваження, хапав за формений огляд. Своїми діями він скоїв правопорушення, передбачене ст.185 КУпАП.

Також, відповідно до протоколу ААД №489393 від 05 липня 2023 року водій ОСОБА_1 05 липня 2023 року о 01.00 год. за адресою: Дніпропетровська область, м.Підгородне, керуючи автомобілем Мерседес Бенц 108, державний номер НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, почервоніння очей, тремтіння рук. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння за допомогою приладу Драгер та у закладі медичної установи у присутності двох свідків відмовився. Своїми діями він порушив вимоги п.2.5 ПДР України, тобто скоїв правопорушення, передбачене ч. 1 ст.130 КУпАП.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить постанову суду скасувати та на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП закрити провадження у справі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги про скасування постанови в частині притягнення до відповідальності за ст.185 КУпАП посилається на те, що матеріалами справи не доведено, що він вчиняв якусь непокору працівникам поліції. Звертає увагу, що справу було розглянуто з порушенням строків, передбачених ст.ст. 268, 277 КУпАП.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги про скасування постанови в частині притягнення до відповідальності за ст.122-2 КУпАП посилається на те, що в протоколі не зазначено, що саме зробив ОСОБА_1 , зокрема, не зазначено нездійснення зупинки. Вказує, що йому не було роз`яснено права, передбачені ст. 268 КУпАП. Звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні пояснення свідків стосовно здійснення ним правопорушення, передбаченого ст.122-2 КУпАП. Зазначає, що не мав умислу на вчинення цього правопорушення, оскільки не одразу зрозумів, що за ним їдуть працівники поліції.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги про скасування постанови в частині притягнення до відповідальності за ч. 1 ст.130 КУпАП посилається на те, що не відмовлявся від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки ТЗ за допомогою Драгера та в протоколі він не зазначав про відмову від проходження огляду. Звертає увагу, що у направленні відсутні дані уповноваженої особи, яка його склала. Вказує, що пояснення свідка ОСОБА_2 не підписані. Зазначає, що йому було відмовлено у можливості здійснити телефонний дзвінок до адвоката для проходження огляду у його присутності, чим порушено його право на захист. Звертає увагу на незаконні дії поліцейських, які полягали у застосуванні фізичної сили, нанесенні тілесних ушкоджень, пошкодженні одягу, оголошенні словесних образ. Вважає, що протокол містить суперечності у суті інкримінованого йому правопорушення. Зазначає, що одружений, має на утриманні 2 дітей, до адміністративної відповідальності раніше не притягувався, їздить на роботу на машині, а тому накладення стягнення у виді позбавлення права керувати транспортними засобами фактично позбавить його та його сім`ю засобів для існування.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши учасників справи, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, дійшов наступного висновку.

Відповідно до вимог ст.ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП суд зобов`язаний повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, встановити чи було вчинене адміністративне правопорушення та чи винна особа у його вчиненні, дослідити наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку і в залежності від встановленого прийняти мотивоване законне рішення.

Переглядаючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині його безпідставного притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130, ст. 122-2 КУпАП, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Суд апеляційної інстанції вважає викладений в постанові суду першої інстанції висновок про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 130, ст. 122-2 КУпАП, таким, що відповідає фактичним обставинам справи.

Викладений в постанові суду першої інстанції висновок про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 130, ст. 122-2 КУпАП, є таким, що відповідає фактичним обставинам справи та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а саме: протоколами про адміністративне правопорушення, складеними уповноваженою особою з дотриманням вимог, передбачених ст.ст. 254 - 256 КУпАП; рапортами поліцейських; актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, відповідно до якого ОСОБА_1 відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння за допомогою Драгера, направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану сп`яніння; відеозаписом з боді камери поліцейського, з якого слідує, що ОСОБА_1 не зупинився на вимогу працівників поліції, йомубуло роз`яснено його права та обов`язки, передбачені ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП, а також останній відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння за допомогою Драгера та у закладі охорони здоров`я, а також іншими наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Таким чином, встановлені обставини в їх сукупності об`єктивно і в повній мірі підтверджують факт відмови ОСОБА_1 від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння на вимогу працівників поліції, які виявили у нього ознаки такого сп`яніння, визначені Інструкцією про виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, що і стало підставою вимоги пройти відповідний огляд, а також факт невиконання ним вимоги про зупинку.

Об`єктивних підстав ставити під сумнів достовірність і належність доказів, наданих під час складання протоколу про адміністративне правопорушення, по справі не вбачається.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не відмовлявся від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння за допомогою Драгера спростовуються відеозаписом з бодікамери поліцейського, з якого слідує, що на неодноразові пропозиції працівників поліції пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння за допомогою технічного засобу Драгер або у закладі охорони здоров`я ОСОБА_1 жодного разу не погодився, вів себе зухвало та казав, що пройде пізніше, а саме вранці.

Посилання ОСОБА_1 на те, що у направленні відсутні дані уповноваженої особи, яка його склала, має місце, проте не є підставою для скасування оскаржуваної постанови.

Всупереч доводам ОСОБА_1 письмові пояснення свідка ОСОБА_2 підписані останнім.

Під час апеляційного перегляду не встановлено суперечності у суті адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та викладеного у протоколі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 . З останнього чітко слідує, що ОСОБА_1 інкримінується відмова від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння на вимогу працівників поліції, які виявили у нього ознаки такого сп`яніння, визначені Інструкцією про виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, що і стало підставою вимоги пройти відповідний огляд.

Посилання ОСОБА_1 на те, що працівниками поліції здійснювався на нього тиск, не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, та під час апеляційного перегляду також не було надано доказів на підтвердження зазначеної обставини.

Крім того, хоча під час оголошення ОСОБА_1 працівниками поліції пропозиції пройти огляд на стан сп`яніння та під час складання протоколу про адміністративне правопорушення не було залучено захисника, однак вказане порушення не є істотним, оскільки відповідно до правових позицій Верховного Суду присутність захисника під час відібрання біологічних зразків не може змінити змісту доказу, який отримується в такий спосіб (рішення від 02 квітня 2020 року у справі №415/1864/14-к; від 26 січня 2021 року у справі №236/4268/18; від 26 жовтня 2022 року у справі № 317/3345/20).

Також, апеляційний суд враховує, що в аспекті гарантій, передбачених ст. 6 Конвенції, за дотичною практикою ЄСПЛ право не свідчити проти себе не поширюється на інформацію, яка існує незалежно від волі особи та яку можна отримати, вдаючись до відповідних примусових повноважень, як наприклад, отримання документів у належному процесуальному порядку, примусове відібрання зразків для встановлення стану алкогольного сп`яніння, а також зразків крові, сечі та шкіри для аналізу ДНК (Саундерс проти Сполученого Королівства (Saunders v. the United Kingdom) від 17 грудня 1996 року, "О`Халлоран і Френсіс проти Сполученого Королівства" (O?Halloran and Francis v. the United Kingdom) від 29 червня 2007 року).

Не заслуговують на увагу і твердження ОСОБА_1 про те, що він не розумів, що працівники поліції їдуть саме за ним, оскільки вказані пояснення спростовуються відеозаписом з бодікамери поліцейського, відповідно до якого окрім транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 на дорозі відсутні будь-які інші транспортні засоби, при цьому працівники поліції із увімкненим проблисковими маячками синього та червоного кольору, а також спецсигналом, рухались за ним протягом досить тривалого часу, однак ОСОБА_1 не здійснював зупинку транспортного засобу та в подальшому був примусово зупинений другим екіпажем патрульної поліції, які фактично перекрили йому рух.

Доводи ОСОБА_1 про те, що в матеріалах справи відсутні пояснення свідків за фактом вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-2 КУпАП, має місце, проте не є підставою для скасування оскаржуваної постанови цій частині, оскільки пояснення свідків відбираються лише у разі їх наявності.

В матеріалах справи відсутні та під час апеляційного перегляду не надано достатньо доказів на підтвердження факту істотних порушень працівниками поліції вимог закону під час складання протоколів про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130, ст.122-2 КУпАП. Дії працівників поліції під час складання цих протоколів про адміністративне правопорушення та проведення огляду з метою виявлення стану сп`яніння відповідали вимогам, передбаченим ст.ст. 254 - 256 КУпАП, та приписам норм нормативно-правових актів, а саме наказу МВС України від 07 листопада 2015 року № 1395 «Про затвердження Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі», сумісному Наказу МВС та МОЗ України від 09 листопада 2015 року № 1452/735 «Про затвердження Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», законів України «Про дорожній рух» та «Про Національну поліцію».

Інші доводи апеляційної скарги оцінюються судом апеляційної інстанції як такі, що спрямовані на ухилення від відповідальності за вчинені адміністративні правопорушення.

Спираючись на встановлені фактичні обставини даного адміністративного провадження, які підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що винуватістьОСОБА_1 у вчиненні ним адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 130, ст. 122-2 КУпАП, є доведеною поза розумним сумнівом.

Разом з тим заслуговують на увагу доводи ОСОБА_1 про його безпідставне притягнення до адміністравтивної відповідальності за ст.185 КУпАП.

Так, апеляційним судом встановлено, що суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст. 7, 9 КУпАП допустив спрощений підхід при розгляді адміністративного провадження за ст. 185 КУпАП, всебічно не з`ясувавши всіх обставин події провадження у справі про адміністративне правопорушення. Такий висновок апеляційного суду ґрунтується на наступному.

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 інкримінується те, що останній вчинив злісну непокору законній вимозі поліцейського при виконанні ним службових обов`язків, а саме: не реагував на зауваження, хапав за формений огляд.

Диспозицією ст. 185 КУпАП передбачена відповідальність за злісну непокору законному розпорядженню або вимозі поліцейського при виконанні ним службових обов`язків, а також за вчинення таких же дій щодо члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону або військовослужбовця у зв`язку з їх участю в охороні громадського порядку.

Об`єктом цього правопорушення виступають суспільні відносини у сфері забезпечення громадського порядку та суспільної безпеки, також у сфері державного управління. Об`єктивна сторона правопорушення полягає у злісній непокорі законному розпорядженню або вимозі працівника поліції (або члена громадського формування з охорони громадського порядку чи державного кордону або військовослужбовця у зв`язку з їх участю в охороні громадського порядку) при виконанні ним службових обов`язків. Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю вини у формі умислу.

Таке правопорушення повинно проявлятись у відмові від виконання наполегливих, неодноразово повторених законних вимог чи розпоряджень працівників поліції при виконанні службових обов`язків, або у відмові, вираженій у зухвалій формі, що свідчить про явну зневагу до осіб, які охороняють громадський порядок.

Вказане тлумачення викладено в Рішенні Конституційного Суду України від 11 жовтня 2011 року №10-рп/2011.

У відповідності до п.7 постанови Пленум Верховного Суду України «Про застосування судами законодавства, що передбачає відповідальність за посягання на життя, здоров`я, гідність та власність суддів і працівників правоохоронних органів» №8 від 26 червня 1992 року (зі змінами) роз`яснено, що злісною непокорою є відмова від виконання наполегливих, неодноразово повторених законних вимог чи розпоряджень працівника міліції при виконанні ним службових обов`язків, що адміністративна відповідальність за ст. 185 КУпАП настає при відсутності застосування фізичної сили з боку винної особи.

Дане правопорушення обов`язково передбачає наявність законної вимоги співробітника поліції при виконанні ним службових обов`язків, оскільки вимога працівника міліції або розпорядження це - акт, юридично рівнозначний наказу, що виражений у категоричній формі, який має бути законодавчо обґрунтований.

Виходячи з наведеного, на наявність складу даного правопорушення в діях особи впливає не лише вимога, яка була поставлена працівниками поліції, але і у зв`язку з чим вона висувалась.

Так, в матеріалах справи про адміністративне правопорушення, складеного стосовно ОСОБА_1 , крім протоколу про адміністративне правопорушення в наявності лише рапорт поліцейського та протокол затримання ОСОБА_1 . При цьому вказані докази не містять чітких відомостей на які зауваження та яким чином не реагував ОСОБА_1 , чи були зауваження працівників поліції неодноразово повтореними та законними, в чому саме вони полягали.

В апеляційній скарзі та під час апеляційного перегляду ОСОБА_1 заперечував зазначені у протоколі про адміністративне правопорушення обставини та зазначені доводи матеріалами справи не спростовані.

До протоколу не долучено жодних належних і допустимих доказів, які б свідчили про наявність складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП, зокрема, пояснення свідків, відео чи фото фіксація обставин, зазначених у протоколі.

Протокол про адміністративне правопорушення сам по собі без підтвердження іншими належними та допустимими доказами не є доказом на доведення провини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення за ст. 185 КУпАП.

При цьому процедура розгляду справ про адміністративні правопорушення не передбачає участі при судовому розгляді сторони обвинувачення, що може призвести до змішування ролі обвинувача і судді і тим самим дати підстави для законних сумнівів неупередженості суду, порушити принцип змагальності (пункти 75-79 рішення Європейського Суду з прав людини у справі Карелін проти Росії, пункт 54 справи Озеров проти Росії, пункти 44-45 справи Кривошапкін проти Росії).

У зв`язку із чим суд не може самостійно перебирати на себе функції обвинувачення і відшукувати докази вини особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, винуватість особи має доводитися саме в суді, що вимагає обережності дій суду при вирішенні питання про тягар доказування в такій категорії справ.

З огляду на зазначене суд позбавлений змоги самостійно витребовувати докази та документи на підтвердження вини особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.

Враховуючи вищевикладені обставини приходжу до висновку про недоведеність матеріалами справи об`єктивної сторони інкримінованого ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП, а відтак і відсутність в його діянні складу даного адміністративного правопорушення, оскільки у відповідності до вимог ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

За таких обставин постанову суду першої інстанції слід скасувати в частині визнання ОСОБА_1 винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП України, та винести нову постанову, якою провадження по справі в цій частині закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в діях останнього складу адміністративного правопорушення.

Разом з тим під час апеляційного перегляду встановлено, що на час винесення судом апеляційної інстанції нової постанови закінчились строки притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 122-2 КУпАП.

Так, адміністративне правопорушення, передбачене ст. 122-2 КУпАП, ОСОБА_1 вчинено 05 липня 2023 року, справа про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 надійшла до апеляційного суду 18 січня 2024 року.

Відповідно до положень ст. 38 КУпАП якщо справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу чи інших законів підвідомчі суду (судді), стягнення може бути накладено не пізніш як через три місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні - не пізніш як через три місяці з дня його виявлення, крім справ про адміністративні правопорушення, зазначені у частинах третій - шостій цієї статті.

Згідно із п. 7 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за таких обставин: закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст. 38 цього Кодексу.

Враховуючи викладене апеляційний суд вважає, що на час розгляду апеляційної скарги, а саме 29 січня 2024 року, пройшли передбачені ст. 38 КУпАП строки накладення адміністративного стягнення за вчинене адміністративне правопорушення, передбачене ст. 122-2 КУпАП.

Відповідно до ч. 6 ст. 38 КУпАП адміністративне стягнення за вчинення правопорушень, передбачених статтею 130 цього Кодексу, може бути накладено протягом одного року з дня його вчинення.

З матеріалів справи слідує, що на час розгляду апеляційної скарги, а саме 29 січня 2024 року, передбачені ст. 38 КУпАП строки накладення адміністративного стягнення за вчинене адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП, не пройшли.

Вирішуючи питання про вид та розмір адміністративного стягнення, яке необхідно накласти на ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції враховує характер вчиненого останнім правопорушення, особу правопорушника, ступінь його вини, відсутність обставин, що як пом`якшують, так і обтяжують відповідальність останнього за вчинене правопорушення.

Отже, з урахуванням того, що санкція ч. 1 ст. 130 КУпАП не містить альтернативних видів адміністративного стягнення ніж накладення штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік, саме таке адміністративне стягнення підлягає накладенню на ОСОБА_1 .

Cтаттею 40-1 КУпАП встановлено, що судовий збір у провадженні по справі про адміністративне правопорушення у разі винесення судом (суддею) постанови про накладення адміністративного стягнення сплачується особою, на яку накладено таке стягнення.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» у разі ухвалення судом постанови про накладання адміністративного стягнення підлягає стягненню судовий збір в розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу особи, що притягується до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2023 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 122-2, ч. 1 ст. 130, ст. 185 КУпАП скасувати.

Винести нову постанову, якою ОСОБА_1 визнати винуватим за ч. 1 ст. 130 КУпАП та накласти адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 17 000 грн. на користь держави з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.

Визнати ОСОБА_1 винуватим за ст. 122-2 КУпАП та на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП провадження у справі в цій частині закрити у зв`язку з закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст. 38 КУпАП.

На підставі п. 1 ст. 247 КУпАП закрити провадження у справі в частині притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 185 КУпАП у зв`язку з відсутністю в діях останнього складу адміністративного правопорушення.

Стягнути з ОСОБА_1 у відповідності до п. 5 ч. 2 ст. 4 Закону України Про судовий збір 536,80 гривень судового збору.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Дніпровського

апеляційного суду С.І.Крот