Справа № 305/1499/24
Закарпатський апеляційний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29.08.2024 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в особі судді Феєра І. С., розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді справу про адміністративне правопорушення № 33/4806/541/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Рахівського районного суду Закарпатської області від 27.06.2024.

Цією постановою:

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , непрацюючий, визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185-10 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 605 грн 60 коп. судового збору.

З протоколу про адміністративне правопорушення серії ЗхРУ № 248147 від 03.05.2024 та постанови судді від 27.06.2024 вбачається, що 03.05.2024 приблизно о 00 год 10 хв, ОСОБА_1 здійснив злісну непокору законній вимозі військовослужбовця Держприкордонслужби під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних з охороною державного кордону України, а саме: неодноразово повторювану законну вимогу лейтенанта ОСОБА_3 , пред`явити документи, що посвідчують особу відкрито відмовився виконувати (обов`язок пред`явлення таких документів та огляд транспортних засобів встановлений п. 10, 11 Положення про прикордонний режим, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 27.07.1998 № 1147, контроль за додержанням прикордонного режиму у прикордонній смузі та контрольованому прикордонному районі відповідно до п. 5 цього Положення здійснює Державна прикордонна служба України), чим порушив вимоги ч. 2 ст. 23 Закону України «Про Державну прикордонну службу України», тобто вчинив правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 185-10 КУпАП.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить постанову судді від 27.06.2024 скасувати, а провадження у справі закрити за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185-10 КУпАП. Стверджує, що суд першої інстанції розглянув справу без його участі, не повідомивши його про час та місце розгляду справи, чим порушив його права, передбачені Конституцією України та КУпАП, а також не врахував подані ним заперечення на протокол та додані до них докази. Додані до протоколу докази не є належними та допустимими і не доводять його вини у злісній непокорі військовослужбовцю прикордонної служби. Вказує на те, що він за національністю румун, змісту складених щодо нього матеріалів не розумів та підписав їх під примусом співробітника Державної прикордонної служби ОСОБА_4 , який

-2-

не забезпечив перекладача при складанні адміністративних матеріалів. Прикордонник ОСОБА_4 склав відносно нього протокол про адміністративне правопорушення, в якому вказав на те, що злісна непокора вчинена відносно нього. При цьому, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про статус працівника прикордонної служби, його офіційну посаду, а також те, що він знаходився при виконанні якогось завдання. Він безпідставно та з надуманих підстав був зупинений працівниками поліції та прикордонної служби, а також незаконно доставлений до пункту прикордонної служби в АДРЕСА_2 . До протоколу не додано пояснень особи, яка перебувала з ним в транспортному засобі, а саме ОСОБА_5 , який би підтвердив відсутність у його діях факту злісної непокори.

Будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду апеляційної скарги, ОСОБА_1 на розгляд справи щодо нього не з`явився, повідомлений за допомогою смс-повідомлення, клопотання про відкладення розгляду справи не заявляв, а тому враховуючи вимоги закону про розгляд справи в розумні строки, передбачені ч. 4 ст. 294 КУпАП, а також рішення Європейського суду з прав людини «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 про те, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було знівельовано ключовий принцип верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи, а тому апеляційний суд вважає за необхідне розглянути справу за відсутності ОСОБА_1 , що не може розцінюватись як порушення його прав, передбачених ст. 268 КУпАП. Крім того апеляційний суд бере до уваги клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи без його участі.

Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, дослідивши зібрані у справі докази, апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з таких підстав.

Апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги згідно з положеннями ст. 294 КУпАП.

Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП, завданнями провадження у справах про адміністративне правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її у точній відповідності із законом.

Приписами ст. 280 КУпАП регламентовано, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення, зобов`язаний, зокрема, з`ясувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винувата ця особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність особи, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи та інших обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення. Ці фактичні дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, речовими доказами, а також іншими документами, як наголошується в ст. 251 КУпАП.

Суд, відповідно до приписів ст. 252 КУпАП, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

-3-

Апеляційний суд вважає, що вищевказані вимоги закону при розгляді матеріалів за протоколом про адміністративне правопорушення судом першої інстанції дотримані і висновок суду про визнання ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185-10 КУпАП є правильним, а зміст постанови в цій частині відповідає вимогам ст. 283 КУпАП, оскільки в ній наведені докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення ОСОБА_1 цього адміністративного правопорушення.

З протоколу про адміністративне правопорушення серії ЗхРУ № 248147 від 03.05.2024 вбачається, що 03.05.2024 приблизно о 00 год 10 хв, ОСОБА_1 здійснив злісну непокору законній вимозі військовослужбовця Держприкордонслужби під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних з охороною державного кордону України, а саме: неодноразово повторювану законну вимогу лейтенанта ОСОБА_3 , пред`явити документи, що посвідчують особу, відкрито відмовився виконувати (обов`язок пред`явлення таких документів та огляд транспортних засобів встановлений п. 10, 11 Положення про прикордонний режим, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 27.07.1998 № 1147, контроль за додержанням прикордонного режиму у прикордонній смузі та контрольованому прикордонному районі відповідно до п. 5 цього Положення здійснює Державна прикордонна служба України), чим порушив вимоги ч. 2 ст. 23 Закону України «Про Державну прикордонну службу України», тобто вчинив правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 185-10 КУпАП.

З протоколу також вбачається, що зміст протоколу ОСОБА_1 доведений, права, передбачені ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП йому роз`яснені, однак ОСОБА_1 відмовився від підпису протоколу та надання пояснень. При цьому, ОСОБА_1 не заявляв клопотань про забезпечення йому захисника.

Вказані у протоколі обставини підтверджуються протоколом про адміністративне затримання від 03.05.2024 (а. с. 2), протоколом особистого огляду, огляду речей та вилучення речей і документів від 03.05.2024 (а. с. 3), які підписані ОСОБА_1 без зауважень, рапортом офіцера (старшого оперуповноваженого) ПОРВ (з м. д. н. п. Ділове) ГОРВ НОМЕР_1 прикордонного загону ОСОБА_4 , довідкою про затримання 4 громадян України на напрямку 308 прикордонного знаку, ділянка відповідальності ВІПС « ОСОБА_6 », схемою щодо затримання.

Вищенаведені докази, які є належними та допустимими, зібрані відповідно до вимог КУпАП, оскільки сумнівів у їх достовірності чи порушень під час їх підготовки та збирання у ході розгляду справи апеляційним судом не виявлено, у своїй сукупності підтверджують винуватість ОСОБА_1 у вчиненні передбаченого ч. 1 ст. 185-10 КУпАП адміністративного правопорушення.

Під час розгляду справи апеляційним судом не встановлено даних, які би давали підстави вважати, що старший офіцер (старшого оперуповноваженого) ПОРВ (з АДРЕСА_2 ) ГОРВ НОМЕР_1 прикордонного загону ОСОБА_4 був упереджений під час затримання та складання відносно ОСОБА_1 протоколу про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 185-10 КУпАП, що у нього були підстави для фальсифікації протоколу чи обмови ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, оскільки у підтвердження таких даних відсутні які-небудь належні докази як у матеріалах справи, так їх і не додано до апеляційної скарги й на такі не посилається сторона захисту в апеляційній скарзі.

У матеріалах справи про адміністративне правопорушення також відсутні будь-які відомості, які би свідчили про зацікавленість представників прикордонної служби, які затримали ОСОБА_1 за порушення ним вимог ч. 2 ст. 23 Закону України «Про державну прикордонну службу», п. 8, 10 постанови Кабінету Міністрів України № 1147 від 27.07.1998, відтак склали відносно нього протокол про адміністративне

-4-

правопорушення за ч. 1 ст. 185-10 КУпАП, у результатах розгляду справи про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 , у підтвердження цього немає жодних доказів не лише у матеріалах справи, такі не додано і до апеляційної скарги й на такі не посилається сторона захисту в апеляційній скарзі.

Доводи апеляційної скарги про те, що наявні у матеріалах справи докази є недостатніми для підтвердження наявності у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 185-10 КУпАП, апеляційний суд відхиляє, оскільки вважає, що такі спростовуються сукупністю вищенаведених доказів і є такими, що спрямовані виключно на ухилення ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності.

Зі змісту протоколу вбачається, що ОСОБА_1 здійснив злісну непокору законній вимозі військовослужбовця Держприкордонслужби під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних з охороною державного кордону України, а саме: неодноразово повторювану законну вимогу лейтенанта ОСОБА_3 , пред`явити документи, що посвідчують особу відкрито відмовився виконувати.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що прикордонник ОСОБА_4 склав відносно нього протокол про адміністративне правопорушення, в якому вказав на те, що злісна непокора вчинена відносно нього, апеляційний суд визнає такими, що не спростовують факту вчинення ОСОБА_1 злісної непокори законній вимозі військовослужбовця Держприкордонслужби під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних з охороною державного кордону України, а саме: неодноразово повторювану законну вимогу лейтенанта ОСОБА_3 , пред`явити документи, що посвідчують особу відкрито відмовився виконувати.

Із цих підстав, безпідставними і необґрунтованими, апеляційний суд визнає і доводи апеляційної скарги про те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про статус працівника прикордонної служби, його офіційну посаду, а також те, що він знаходився при виконанні якогось завдання.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що матеріали справи беззаперечно свідчать про те, що ОСОБА_1 вчинив злісну непокору саме щодо військовослужбовця під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних з охороною державного кордону України, що свідчить про те, що протокол про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 складено обґрунтовано та відповідно до вимог законодавства. Доказів, які б свідчили про протилежне, апеляційному суду не надано. Також апеляційний суд зазначає, що як нормами КУпАП, так і будь-якими іншими нормами законодавства не встановлено заборони на складення протоколу про адміністративне правопорушення посадовою особою, яка наділена правом на складення такого протоколу і щодо якої вчинено злісну непокору.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги в цій частині, апеляційний суд бере до уваги те, що ОСОБА_1 під час затримання відмовився від надання будь-яких пояснень з приводу обставин, що мали місце, у тому числі не заперечував своєї вини та обставини, викладені у протоколі.

Як такі, що не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185-10 КУпАП, апеляційний суд не бере до уваги та відхиляє і доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 безпідставно та з надуманих підстав був зупинений працівниками поліції та прикордонної служби, а також незаконно доставлений до пункту прикордонної служби в АДРЕСА_2 .

Такими, що не свідчать про відсутністю у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185-10 КУпАП, апеляційний суд відхиляє і доводи апеляційної скарги про те, що до протоколу не додано пояснень особи, яка перебувала з ОСОБА_1 у транспортному засобі, а саме ОСОБА_5 , який би підтвердив відсутність у його діях факту злісної непокори.

-5-

При цьому, апеляційний суд бере до уваги таке.

Відповідно до ст. 185-10 КУпАП, адміністративним правопорушенням вважається злісна непокора законному розпорядженню чи вимозі військовослужбовця або працівника Державної прикордонної служби України під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних з охороною державного кордону чи суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні, або члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону, який бере участь в охороні державного кордону України.

Об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого статтею, полягає у вчиненні такого діяння: відкритої відмови виконати законне розпорядження чи вимогу військовослужбовця або працівника Державної прикордонної служби України під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних з охороною державного кордону чи суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні, або члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону, який бере участь в охороні державного кордону України, а так само іншого умисного їх невиконання зазначених розпоряджень та вимог.

Злісною непокорою є відмова від виконання наполегливих, неодноразово повторюваних законних вимог чи розпоряджень працівника поліції при виконанні ним службових обов`язків, члена громадського формування з охорони громадського порядку чи військовослужбовця у зв`язку з їх участю в охороні громадського порядку або відмова, виражена у зухвалій формі, що свідчить про явну зневагу до осіб, які охороняють громадський порядок.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185-10 КУпАП, оскільки наявними доказами безумовно підтверджується те, що на законні вимоги працівника прикордонної служби надати документи для перевірки з метою контролю за дотриманням прикордонного режиму, ОСОБА_1 не реагував, у злісній формі проігнорував такі вимоги, чим вчинив адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 185-10 КУпАП.

Такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185-10 КУпАП, та не являються підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд визнає і доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції розглянув справу без участі ОСОБА_1 , не повідомивши його про час та місце розгляду справи, чим порушив його права, передбачені Конституцією України та КУпАП, а також не врахував подані ним заперечення на протокол та додані до них докази.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги в цій частині, апеляційний суд звертає увагу на те, що участь особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, у розгляді справи про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 185-10 КУпАП не є обов`язковою, а сам факт подання ОСОБА_1 заперечень на протокол, свідчить про те, що стороні захисту, у тому числі і ОСОБА_1 , було відомо про час та місце розгляду справи. Між тим, зі змісту заперечень вбачається, що ОСОБА_1 просив провести розгляд справи без його участі та без участі захисника-адвоката Дана І. Й.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 за національністю румун, змісту складених щодо нього матеріалів не розумів та підписав їх під примусом співробітника Державної прикордонної служби ОСОБА_4 , який не забезпечив перекладача при складанні адміністративних матеріалів, апеляційний суд не бере їх до уваги з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що протоколи про адміністративне затримання та особистого огляду, огляду речей та вилучення речей і документів, ОСОБА_1 підписав без жодних зауважень, був ознайомлений зі змістом складених щодо нього протоколів,

-6-

передбачені ст. 63 та ч. 1 ст. 268 КУпАП права йому були роз`яснені, однак ОСОБА_1 не зазначав, що не володіє українською мовою та потребує послуг перекладача. Між тим, у матеріалах справи наявні документи, які складені ОСОБА_1 саме українською мовою, у тому числі й письмова заява про ознайомлення з матеріалами справи (а. с. 14), що в свою чергу не дає підстав уважати, що ОСОБА_1 не володіє українською мовою.

Крім того, в матеріалах справи відсутні відомості про те, що ОСОБА_1 не розумів змісту складених щодо нього матеріалів та підписав їх під примусом співробітника Державної прикордонної служби України. Відсутні в матеріалах справи і відомості про те, що ОСОБА_1 оскаржував дії військовослужбовця прикордонної служби з цього приводу.

Тому, апеляційний суд вважає, що право на захист ОСОБА_1 не було порушено.

На інші доводи, які могли б слугувати підставою для скасування чи зміни судового рішення в апеляційній скарзі не вказується, під час розгляду справи в апеляційному суді такі не встановлені.

Враховуючи вищезазначене, апеляційний суд приходить до висновку, що місцевим судом ОСОБА_1 обґрунтовано визнаний винуватим у вчиненні передбаченого ч. 1 ст. 185-10 КУпАП адміністративного правопорушення.

Разом з тим, вирішуючи питання про накладення адміністративного стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, суд не в повній мірі дотримався вимог ст. 23, 33 КУпАП, в силу яких стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, поваги до правил співжиття, в дусі додержання законів України, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим порушником, так і іншими особами.

Судовий розгляд справ повинен відповідати загальним принципам, а саме: верховенство права, законність, рівність перед законом і судом, повага до людської гідності, забезпечення права на свободу та особисту недоторканість, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості, тощо.

Статтею 280 КУпАП встановлено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати, зокрема, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ст. 22 КУпАП при малозначності вчиненого адміністративного правопорушення орган (посадова особа), уповноважений вирішувати справу, може звільнити порушника від адміністративної відповідальності і обмежитись усним зауваженням.

Малозначність як ознака адміністративного правопорушення характеризується певним ступенем суспільної небезпечності, але таким, що не потребує застосування заходів адміністративного впливу.

Питання про можливість або ж недоцільність звільнення особи від адміністративної відповідальності при малозначності правопорушення в кожному конкретному випадку вирішується правозастосовчим органом (посадовою особою).

Відповідно до ст. 33 КУпАП стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України. При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 зазначив, що згідно з принципом верховенства права - однією з підвалин

-7-

демократичного суспільства, який закріплений в усіх статтях ЄСПЛ, при розгляді справи та призначенні стягнення потрібно досягти справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, щоб під час відповідного втручання був дотриманий принцип законності і воно не було свавільним, тобто стягнення повинне бути пропорційним, воно має відповідати тяжкості скоєного правопорушення, а також його наслідкам.

Таким чином, враховуючи характер вчиненого адміністративного правопорушення, дані про особу ОСОБА_1 , який раніше не притягався до адміністративної відповідальності, має постійне місце проживання, за яким характеризується позитивно, переніс оперативне втручання (ампутація великого пальця правої ноги), має хвороби серця та цукровий діабет, відсутність відомостей, які б характеризували його з негативної сторони, та обставин, які обтяжують відповідальність, а також те, що діями ОСОБА_1 жодним особам не спричинено тілесних ушкоджень та не завдано матеріальних збитків, апеляційний суд приходить до висновку про можливість звільнення ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності на підставі ст. 22 КУпАП, у зв`язку із малозначністю вчиненого правопорушення, обмежившись усним зауваженням, що буде достатнім для досягнення мети адміністративної відповідальності - виховного впливу, поваги до правил співжиття, в дусі додержання законів України та недопущення подібної поведінки надалі, у зв`язку з чим апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Постанову судді Рахівського районного суду Закарпатської області від 27.06.2024, щодо ОСОБА_7 , - скасувати.

На підставі ст. 22 КУпАП звільнити ОСОБА_8 від адміністративної відповідальності за скоєння ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185-10 КУпАП за малозначністю й оголосити йому усне зауваження, а провадження у справі закрити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КУпАП.

Постанова апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя