Справа № 443/2110/23 Головуючий у 1 інстанції: Равлінко Р.Г.
Провадження № 33/811/235/24 Доповідач: Урдюк Т.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду кримінальних справ Урдюк Т.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу адвоката Карпінської Олени Борисівни в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на постанову судді Жидачівського районного суду Львівської області від 1 лютого 2024 року про притягнення останнього до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП,

в с т а н о в и в:

вищенаведеною постановою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1 000 (однієї тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень 00 копійок в дохід держави з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь державного бюджету України судовий збір у сумі 605 грн 80 коп.

Згідно з постановою судді, 5 листопада 2023 року о 15 год. 40 хв. за адресою: с. Квітневе, вул. Центральна, 1, ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки Opel Movana, д.н.з. НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови та координації рухів. Від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку на місці зупинки та у медичному закладі відмовився, чим порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху України.

Не погоджуючись із рішенням судді суду першої інстанції, адвокат Карпінська Олена Борисівна в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати постанову судді Жидачівського районного суду Львівської області від 1 лютого 2024 року, а провадження у справі закрити за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

Оскаржувану постанову апелянт вважає незаконною, прийнятою з порушенням норм матеріального та процесуального права, без з`ясування усіх обставин справи.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог апелянт покликається на те, що суд першої інстанції не забезпечив всебічного і об`єктивного дослідження всіх обставин справи в їх сукупності всупереч ст. 252 КУпАП. Звертає увагу на невідповідність складу адміністративного правопорушення в Протоколі про адміністративне правопорушення серії ААД №653912 від 15.11.2023 фактичним обставинам, а саме на відсутність доказів керування ОСОБА_2 транспортним засобом. Зазначає, що на відеозаписах з нагрудних камер працівників поліції відсутня фіксація руху автомобіля, натомість з них вбачається, що вказаний автомобіль був припаркований на краю проїжджої частини дороги. Відтак, оскільки ОСОБА_1 не керував транспортним засобом, він не був зобов`язаний виконувати вимоги п.2.5 ПДР України та не може бути притягнутий до відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Апелянт стверджує, що причини для зупинки автомобіля працівниками поліції були відсутні, що є підставою для визнання оформлених матеріалів про адміністративне правопорушення недопустимими доказами.

Вказує, що відеозапис з нагрудних камер поліцейських, долучений до матеріалів справи та досліджений судом першої інстанції, також є недопустимим доказом, оскільки не є безперервним, є розділеним на окремі файли із значними перервами у фіксуванні події. Відсутність повного відеозапису не дає можливості встановити дійсну хронологію подій, а саме факт руху автомобіля, його зупинки, причини такої, встановлення особи, яка керувала транспортним засобом, процедури огляду на стан сп`яніння. Окрім цього, протокол про адміністративне правопорушення не містить даних про технічний засіб, яким здійснено відеофіксацію події.

У судове засідання 28 лютого 2024 року ОСОБА_1 та його захисник Карпінська О.Б., будучи належним чином повідомленими про час та місце проведення апеляційного розгляду, не з`явилися, про поважність причин своєї неявки суд не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи не подали. З огляду на це, розгляд справи було відкладено на 15 березня 2024 року. Втім, у судове засідання 15 березня 2024 року ОСОБА_1 та його захисник Карпінська О.Б. також не з`явилися; від адвоката Карпінської О.Б. надійшло клопотання про відкладення судового засідання через перебування її на лікарняному.

Враховуючи, що розгляд справи через неявку сторони захисту апеляційним судом відкладався на іншу дату, доказів, які підтверджують поважність двох неявок до суду жодного разу не надано, враховуючи вимоги ч. 6 ст. 294 КУпАП та з метою дотримання розумних строків розгляду справи, апеляційний суд вважає за можливе провести апеляційний розгляд у відсутності ОСОБА_1 та його захисника.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст. ст. 245, 280 КУпАП, при розгляді справи про адміністративне правопорушення необхідно з`ясувати питання: чи було вчинено таке правопорушення, чи винна ця особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Всупереч тверджень апеляційної скарги, ці вимоги закону суддею першої інстанції при розгляді справи про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 були дотримані, а висновок судді про доведеність винуватості останнього у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, за обставин, викладених у протоколі та постанові судді, є обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи та підтверджується зібраними у справі доказами у їх сукупності, які були досліджені в судовому засіданні та наведені у постанові.

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення від 5 листопада 2023 року серії ААД №653912 (а.с. 4), 5 листопада 2023 року о 15 год. 40 хв. за адресою: с. Квітневе, вул. Центральна, 1, ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки Opel Movana, д.н.з. НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови та координації рухів. Від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку на місці зупинки та у медичному закладі відмовився, чим порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху.

Підписати вказаний протокол, а також надати письмові пояснення з приводу обставин, що склалися, ОСОБА_1 відмовився, про що працівником поліції, на виконання вимог п. 10 розділу ІІ Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення, затвердженої Наказом Міністерства юстиції 9 грудня 2020 року №4248/5, у протоколі серії ААД №173229 від 26 серпня 2022 року зроблено відповідний запис.

Так, пунктом 2.5 Правил дорожнього руху встановлено, що водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Поряд з тим, ст. 130 КУпАП України встановлено відповідальність як за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, так і за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Тобто об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, у випадку невиконання водієм вимог п. 2.5 ПДР полягає у відмові особи, яка здійснювала керування транспортним засобом та якій працівник поліції висловив вимогу пройти огляд на стан сп`яніння, пройти такий огляд.

У своїй постанові Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у справі №404/4467/16-а від 20 лютого 2019 зазначив, що само по собі керування транспортним засобом розуміється, як технічна дія водія з метою приведення транспортного засобу в рух, зрушення з місця і, як наслідок, переміщення транспортного засобу в просторі. Експлуатація транспортного засобу передбачає використання цього транспортного засобу за призначенням, тобто з метою керування.

З огляду на те, що на наявному у матеріалах справи відеозаписі зафіксовано рух транспортного засобу Opel Movana, д.н.з. НОМЕР_1 , за кермом якого у момент зупинки перебував ОСОБА_1 , що знаходився у вказаному мікроавтобусі один, на запитання працівника поліції куди їде такий махнув рукою перед собою, вказавши напрямок руху «прямо», апеляційний суд вважає неспроможними доводи апелянта щодо відсутності доказів керування ОСОБА_1 вказаним транспортним засобом.

Покликання адвоката на те, що зупинка транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 була здійснена протиправно через відсутність у матеріалах справи доказів правомірності такої зупинки, апеляційний суд відхиляє та звертає увагу на таке.

Пунктом 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів.

Поліцейський має право вимагати в особи пред`явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в документах, у таких випадках: якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення; якщо особа перебуває на території чи об`єкті із спеціальним режимом або в місці здійснення спеціального поліцейського контролю. (п. 2, 3 ч. 1, ст. 32 Закону України «Про Національну поліцію»).

Відповідно до п. 5 Порядку перевірки документів в осіб, огляду речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян під час забезпечення заходів правового режиму воєнного стану, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2021 р. №1456, право на проведення перевірки документів в осіб, огляду речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян надано відповідним уповноваженим особам Національної поліції, СБУ, Національної гвардії, Держприкордонслужби, ДМС, Держмитслужби та Збройних Сил, які визначені в наказі коменданта.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року N 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому продовжено і діє на даний час.

Згідно з п. 5 та 7 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану: - запроваджувати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, комендантську годину (заборону перебування у певний період доби на вулицях та в інших громадських місцях без спеціально виданих перепусток і посвідчень), а також встановлювати спеціальний режим світломаскування; - перевіряти у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, документи у осіб, а в разі потреби проводити огляд речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян, за винятком обмежень, встановлених Конституцією України.

Як слідує з матеріалів справи, після зупинки транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 працівник поліції повідомив останнього про необхідність огляду його транспортного засобу.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що працівники поліції діяли в межах повноважень та у спосіб, встановлений Законом України «Про Національну поліцію» та Закону України «Про правовий режим воєнного стану», з дотриманням вимог «Порядку перевірки документів в осіб, огляду речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян під час забезпечення заходів правового режиму воєнного стану», порушень працівниками поліції вимог чинного законодавства встановлено не було, тому доводи апеляційної скарги щодо незаконності зупинки транспортного засобу є безпідставними.

Відповідно до ст. 2, 3 розділу І Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» від 9 листопада 2015 року №1452/735 (далі Інструкція №1452/735) огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану. Ознаками алкогольного сп`яніння є: запах алкоголю з порожнини рота; порушення координації рухів; порушення мови; виражене тремтіння пальців рук; різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя; поведінка, що не відповідає обстановці.

З протоколу серії ААД №653912 від 5 листопада 2023 року (а.с. 4), акту огляду на стан алкогольного сп`яніння (а.с. 2) та направлення на огляд (а.с. 3) вбачається, що такими ознаками у ОСОБА_1 були: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови та координації рухів.

З огляду на наведені ознаки, у поліцейського виникли підстави вважати, що водій ОСОБА_1 перебуває у стані алкогольного сп`яніння, наслідком чого стала вимога поліцейського до ОСОБА_1 пройти огляд на стан сп`яніння.

Наявним у матеріалах справи відеозаписом підтверджується, що працівник поліції пропонував ОСОБА_1 пройти огляд на визначення стану алкогольного сп`яніння як на місці зупинки транспортного засобу, так і в медичному закладі, на що водій спочатку відповів категоричною відмовою.

Таким чином, відмовляючись від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, ОСОБА_1 , який отримав посвідчення водія та знає Правила дорожнього руху, порушив вимоги п. 2.5 ПДР, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Покликання апелянта на те, що представлений працівниками поліції відеозапис є неналежним доказом не знайшло свого підтвердження, оскільки відповідно до вимог ч. 1 ст. 251 КУпАП доказами у справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність цієї особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що наявний відеозапис містить лише фрагменти події, то апеляційний суд зазначає, що для вирішення справи важливими є лише ті фактичні дані, зафіксовані за допомогою відеозапису, які свідчать про вчинення адміністративного правопорушення, або про протилежне. Відповідно до наданого відеозапису, на ньому, зокрема, відображено факт відмови ОСОБА_1 від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння як на місці зупинки транспортного засобу, так і в медичному закладі.

Безпідставними є і доводи про те, що зазначений відеозапис не може братися до уваги також через те, що у протоколі про адміністративне правопорушення відсутнє покликання на технічний засіб, за допомогою якого здійснено цей відеозапис, оскільки вимоги до змісту протоколу про адміністративне правопорушення викладені в ст. 256 КУпАП та Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, затвердженій наказом МВС України від 7 листопада 2015 року №1395. Проте вказаними нормами не передбачено внесення до протоколів про адміністративне правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху, зафіксованих не в автоматичному режимі, в тому числі і за ст. 130 КУпАП України, інформації щодо технічного засобу, яким здійснювалася відеофіксація.

Інші доводи апеляційної скарги не містять покликання на нові факти чи засоби доказування, які б вказували на незаконність винесеної у справі постанови.

Таким чином, наявні у справі докази, яким суддя першої інстанції надав належну оцінку, у своїй сукупності поза розумним сумнівом свідчать про беззастережну винуватість ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому адміністративного правопорушення, а саме відмови від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння, за ч. 1 ст. 130 КУпАП та узгоджується зі стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. theUnitedKingdom), п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту» (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року).

При обранні ОСОБА_1 адміністративного стягнення суддя районного суду в оскаржуваній постанові в повній мірі врахував характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь його вини, та наклав адміністративне стягнення відповідно до вимог ст. 33 КУпАП в межах безальтернативної санкції ч. 1 ст. 130 КУпАП, що є достатнім для виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобіганню вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

При розгляді справи суддею першої інстанції порушень вимог ст. ст. 279, 280 КУпАП не допущено, докази перевірені на їх допустимість, належність та достатність відповідно до ст. 252 КУпАП.

Ураховуючи наведене, порушень норм процесуального або матеріального права не було встановлено під час апеляційного перегляду, оскаржувана постанова судді є законною, обґрунтованою і такою, що відповідає фактичним обставинам справи.

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

постанову судді Жидачівського районного суду Львівської області від 1 лютого 2024 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, залишити без змін, апеляційну скаргу адвоката Карпінської Олени Борисівни в його інтересах без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Львівського апеляційного суду Т.М. Урдюк