КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 33/824/3630/2024
Головуючий в суді І інстанції Поплавська О.В.
Доповідач в суді ІІ інстанції Кашперська Т.Ц.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 липня 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі судді Кашперської Т.Ц., з участю особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , захисника Гармаша Михайла Юрійовича, розглянувши справу за апеляційною скаргою захисника Гармаша Михайла Юрійовича на постанову судді Святошинського районного суду м. Києва від 18 червня 2024 року, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення п. 2.5, 2.10 ПДР та скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 130 КУпАП,

в с т а н о в и в :

Постановою судді Святошинського районного суду м. Києва від 18 червня 2024 року на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою АДРЕСА_2 , за порушення п. 2.5, 2.10є ПДР та скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 130 КУпАП, накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 2000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (34000 грн.) з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки, стягнуто судовий збір у сумі 605,60 грн. на користь держави.

ОСОБА_1 притягнуто до відповідальності за те, що він 24 травня 2024 року о 22 годині 30 хвилин в м. Києві по просп. Берестейський, 125, керуючи транспортним засобом «Альфа Ромео» д.н.з. НОМЕР_1 , був учасником дорожньо-транспортної пригоди з транспортним засобом «Рено» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Під час прибуття на місце ДТП, поліцією у водія ОСОБА_1 були виявлені ознаки алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, порушення координації рухів. Від проходження медичного огляду для визначення стану алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку відмовився, чим порушив п. 2.5, 2.10є ПДР, за що передбачена відповідальність за ч. 4 ст. 130 КУпАП.

Не погоджуючись з даною постановою, захисник Гармаш М.Ю. подав апеляційну скаргу 28 червня 2024 року засобами поштового зв`язку, в якій просив скасувати постанову Святошинського районного суду м. Києва від 18 червня 2024 року, провадження по справі про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП відносно ОСОБА_1 закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Вказував, що з пояснень ОСОБА_1 вбачається, що зіткнення між автомобілями не відбулося, не було завдано матеріальних збитків, через що адміністративні матеріали за ст. 124 КУпАП не складалися. Крім того, на вимогу працівників поліції ОСОБА_1 намагався пройти огляд за допомогою Драгеру, однак пристрій не спрацював, проте поліцейські все одно без проведення огляду та наявності його результатів склали протокол за ч. 4 ст. 130 КУпАП. Крім того, з пояснень ОСОБА_1 вбачається, що перед отриманням від нього будь-яких усних пояснень він не був повідомлений про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання.

Посилався на правові позиції Верховного Суду, викладені в постанові від 19 лютого 2020 року в справі № 204/8036/16-а, що у разі відсутності хоча б однієї з ознак правопорушення особа не може бути притягнута до відповідальності, та в постанові від 15 травня 2019 року в справі № 537/2088/17 про те, що навіть сам факт визнання особою вини у порушенні ПДР не може бути достатнім доказом правомірності рішення суб`єкта владних повноважень і не звільняє останнього від доведення його правомірності. При цьому ОСОБА_1 не визнавав своєї вини у вчиненні адміністративного правопорушення.

Вказував про відсутність належних та допустимих доказів скоєння ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 130 КУпАП, оскільки протокол серії ААД № 261479 сам по собі без підтвердження зазначеної у ньому інформації іншими належними та допустимими доказами не може підтверджувати факт вживання ОСОБА_1 алкогольних напоїв після дорожньо-транспортної пригоди.

Вказував, що матеріали справи не містять доказів оформлення адміністративних матеріалів за ст. 124 КУпАП, а також зіткнення та пошкодження транспортних засобів.

Крім того, матеріали справи не містять доказів вживання алкоголю ОСОБА_1 , зокрема результатів огляду на стан сп`яніння, що могли б підтвердити вживання алкоголю після дорожньо-транспортної пригоди.

Наводив зміст ст. 278, 256 КУпАП, посилався на п. 9 розділу 2 Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції від 06 листопада 2015 року № 1376, згідно якого при складанні протоколу про адміністративне правопорушення в ньому зазначаються, зокрема, суть адміністративного правопорушення, яка повинна точно відповідати ознакам складу адміністративного правопорушення, зазначеним у статті КУпАП, за якою складено протокол.

Наголошував, що ч. 4 ст. 130 КУпАП не передбачено відповідальності за відмову від проходження огляду на стан сп`яніння в установленому порядку особою після ДТП за її участі. Частинами 1 і 4 ст. 130 КУпАП передбачено окремі склади адміністративного правопорушення, а саме відмова від проходження огляду на стан сп`яніння в установленому законом порядку та вживання особою, яка керувала транспортним засобом, після дорожньо-транспортною пригоди за її участю алкоголю. Відтак, не вбачається за можливе одночасно встановити факт вживання алкоголю, який визначається відповідно до ст. 266 КУпАП за допомогою проведення огляду на стан сп`яніння, та одночасно відмовитись від його проходження.

З огляду на вищевикладене, підстави для притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за ч. 4 ст. 130 КУпАП відсутні, а інші адміністративні матеріали відносно нього не складалися.

Вказував, що всупереч вимогам чинного законодавства, суть адміністративного правопорушення, яка викладена в протоколі ААД № 261479 від 24 травня 2024 року, не відповідає диспозиції ч. 4 ст. 130 КУпАП, оскільки фабула вказаного протоколу поєднує в собі два окремі склади адміністративних правопорушень, а саме правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 130 та ч. 4 ст. 130 КУпАП, що є взаємовиключними обставинами.

Вказував, що викладення фабули протоколу не у відповідності до диспозиції статті, за якою особу притягають до відповідальності, позбавляє сторону захисту реалізувати право на захист, оскільки незрозуміло, від якого з двох взаємовиключних обвинувачень необхідно захищатися.

Звертав увагу, що ОСОБА_1 не ставиться в провину порушення вимог ст. 2.5 ПДР, за що відповідальність передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП, і згідно протоколу серії ААД № 261479 дії ОСОБА_1 не кваліфікуються за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Посилався на приписи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практику ЄСПЛ у справах «Лучанінова проти України», «Малофєєва проти Росії», «Карелін проти Росії», зазначив, що суд, будучи неупередженим і безстороннім, не вправі самостійно змінювати на шкоду особі формулювання правопорушення, викладене у фабулі протоколу про адміністративне правопорушення. Відповідне формулювання слід вважати по суті викладенням обвинувачення у вчиненні адміністративного правопорушення, винуватість у скоєнні якого має бути доведено не судом, а перед судом у змагальному процесі.

Також в оскаржуваній постанові суд першої інстанції не надав належної правової оцінки тим фактам, що протокол про адміністративне правопорушення серії ААД № 261479 від 24 травня 2024 року, в силу допущених порушень під час його складання, не міг бути визначений судом належним та допустимим доказом. Поза увагою суду залишилось і те, що відповідно до рішення ЄСПЛ «Карелін проти Росії» протокол не може визнаватись доказом у справі про адміністративне правопорушення.

Що стосується пояснень ОСОБА_1 , які зафіксовані на відеозаписі з портативного відеореєстратора, вказував, що такі пояснення не можуть бути достатнім доказом правомірності рішення суб`єкта владних повноважень зі складання протоколу, оскільки сам факт визнання особою вини в порушенні ПДР не звільняє суб`єкта владних повноважень від доведення його правомірності. Крім того, перед отриманням пояснень від ОСОБА_1 останній не був попереджений про право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання. Задаючи ОСОБА_1 питання щодо обставин справи, поліцейські не роз`яснили йому права, передбачені ст. 63 Конституції України, щодо можливості відмовитися надавати свідчення проти себе. Також поліцейські в порушення п. 9 ч. ст. 31 Закону України «Про національну поліцію» не попереджали ОСОБА_1 про застосування засобів відеофіксації.

Зважаючи на вищевикладене, суд першої інстанції безпідставно залишив поза увагою ці обставини, та всупереч ч. 2 ст. 87 КПК України не визнав такі дії співробітників поліції істотними порушеннями прав ОСОБА_1 , що свідчить про незаконність оскаржуваної постанови.

Вказував, що було порушено вимоги п. 1 ст. 6 Конвенції щодо вимоги безсторонності, оскільки справу було розглянуто за відсутності сторони обвинувачення, що свідчить про перебирання судом на себе обов`язки щодо підтримання обвинувачення.

Вислухавши пояснення ОСОБА_1 та захисника Гармаша С.М., які подану апеляційну скаргу підтримали, підтвердили її доводи та просили її задовольнити, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП, завданням провадження у справах про адміністративне правопорушення є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Cтаттею 251 КУпАП встановлено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе за умови наявності в її діянні складу адміністративного правопорушення, визначеного приписами ч. 1 ст. 9 КУпАП.

Складом правопорушення є наявність об`єктивних та суб`єктивних ознак, за наявності яких діяння вважається адміністративним правопорушенням.

Ухвалюючи рішення про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за ч. 4 ст. 130 КУпАП, суд першої інстанції виходив із оцінки відеозапису з нагрудних камер поліцейських, направлення на проходження огляду, пояснень ОСОБА_2 , протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 261479 від 25 травня 2024 року, в якому зазначено дату, час та місце вчинення правопорушення.

Між тим, такий висновок суддею зроблений на підставі неповно досліджених доказів та внаслідок їх неналежної оцінки і погодитись з цим висновком неможливо.

На підтвердження вини ОСОБА_1 у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 130 КУпАП, працівниками поліції надано:

протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 261479 від 25 травня 2024 року, складений о 01:20, за змістом якого, 24 травня 2024 року о 22:20 ОСОБА_1 в м. Київ по проспекту Берестейському біля буд. 125 водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом Alfa Romeo д.н.з. НОМЕР_1 , був учасником дорожньо-транспортної пригоди з транспортним засобом Renault Magnum д.н.з. НОМЕР_2 (водій ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ). Під час прибуття на місце ДТП поліцією у водія ОСОБА_1 були виявлені ознаки алкогольного сп`яніння, а саме запах алкоголю з порожнини роту, порушення мови та порушення координації рухів. Водій повідомив, що вживав алкогольні напої після скоєння ДТП. Від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законодавством порядку відмовився на нагрудні бодікамери 472999, 472262, 477836, чим порушив п. 2.5, 2.10є, за що відповідальність передбачена ч. 4 ст. 130 КУпАП;

направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, в якому зазначено, що в результаті огляду, проведеного поліцейським, у водія ОСОБА_1 виявлені ознаки сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, порушення координації рухів;

письмові пояснення водія ОСОБА_2 , згідно яких 24 травня 2024 року о 22:30 він, керуючи автомобілем Renault Magnum д.н.з. НОМЕР_2 в м. Київ по проспекту Берестейському 125, був свідком того, як транспортний засіб Alfa Romeo д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 виїхав на смугу зустрічного руху, в результаті чого сталося зіткнення з його вантажним автомобілем, були отримані механічні пошкодження обох транспортних засобів. Після прибуття співробітників поліції, збитки, завдані автомобілю Renault Magnum д.н.з. НОМЕР_2 , тобто пошкодження переднього бампера, переднього лівого крила, фари протитуманної, кріплення бампера, були відшкодовані водієм автомобіля Alfa Romeo на місці пригоди. Претензій до ОСОБА_1 не має;

рапорт інспектора УПП в м. Києві ДПП від 28 травня 2024 року про те, що патрулюючи Святошинський район 25 травня 2024 року в складі екіпажу Рубін-805 та складанні адміністративного протоколу на ОСОБА_1 , а саме, що 24 травня 2024 року о 22:30 в м. Київ по просп. Берестейському, біля буд. 125 водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом Alfa Romeo д.н.з. НОМЕР_1 , був учасником ДТП з транспортним засобом Renault Magnum д.н.з. НОМЕР_2 (водій ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ). Під час прибуття на місце ДТП поліцією у водія ОСОБА_1 були виявлені ознаки алкогольного сп`яніння, а саме запах алкоголю з порожнини роту, порушення мови та порушення координації рухів. Водій повідомив, що вживав алкогольні напої після скоєння ДТП. Від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законодавством порядку відмовився на нагрудні бодікамери 472999, 472262, 477836, чим порушив п. 2.5, 2.10є. Було складено адмін.протокол за ч. 4 ст. 130 КУпАП за порушення п. 2.5, 2.10є ПДР України. У відношенні водіїв ОСОБА_1 та ОСОБА_2 протоколу про адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачено ст. 124 КУпАП, не складалось. Схема ДТП не оформлювалась. Водії домовились між собою стосовно компенсації матеріальних збитків за механічні пошкодження транспортних засобів, що підтверджується розпискою водія ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та зафіксовано на нагрудні бодікамери;

відеозаписи, зроблені за допомогою нагрудних камер працівників поліції, на яких зафіксовано події, що мали місце 24 травня 2024 року по просп. Берестейському 125 в м. Києві, про долучення яких зазначено в протоколі про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 261479 від 25 травня 2024 року.

Відповідно до ст. 278 КУпАП орган (посадова особа) при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує, зокрема, чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення.

За змістом ст. 254, 256 КУпАП протокол про адміністративне правопорушення є важливим процесуальним документом у якому фіксується сутність вчиненого правопорушення і лише який є підставою для подальшого провадження справи у суді. Для протоколу про адміністративне правопорушення передбачена як спеціальна його форма, так і вимоги, які регламентують його зміст, а саме: викладення об`єктивної сторони вчиненого адміністративної правопорушення із зазначенням усіх складових, які утворюють об`єктивну сторону цього правопорушення, в тому числі часу, місця і способу вчиненні адміністративного правопорушення; зазначення обставин, які дають можливість характеризувати суб`єктивну сторону правопорушення, із зазначенням усіх її складових, необхідних для розгляду справи даних, зокрема щодо особи, яка притягається до відповідальності, потерпілих, свідків; фіксуються вчиненні процесуальні дії, у тому числі і ті, які гарантують забезпечення процесуальних прав особи, яка притягається до відповідальності. При розгляді справи службові особи, що здійснюють розгляд, повинні керуватися виключно даними, які містяться у протоколі про адміністративне правопорушення.

Згідно п. 9 розділу і Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, затвердженої наказом МВС України від 06 листопада 2015 року № 1376, при складанні протоколу про адміністративне правопорушення в ньому зазначаються, зокрема: у графі «дата, час, місце вчинення і суть учиненого адміністративного правопорушення» - суть адміністративного правопорушення (повинна точно відповідати ознакам складу адміністративного правопорушення, зазначеним у статті КУпАП, за якою складено протокол).

У постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 204/8036/16-а сформульовано правовий висновок, згідно якого адміністративне правопорушення - це вчинок, який має форму або дії, або бездіяльності. Проте щоб вчинок можна було кваліфікувати як адміністративне правопорушення, він повинен мати сукупність юридичних ознак, що визначають склад правопорушення. Наявність усіх ознак правопорушення є єдиною підставою для притягнення правопорушника до відповідальності. Якщо відсутня хоча б одна з ознак правопорушення, особа не може бути притягнута до відповідальності.

Відповідно до п. 2.10 (є) ПДР у разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний до проведення медичного огляду не вживати без призначення медичного працівника алкоголю, наркотиків, а також лікарських препаратів, виготовлених на їх основі (крім тих, які входять до офіційно затвердженого складу аптечки).

Відповідальність за ч. 4 ст. 130 КУпАП настає за вживання особою, яка керувала транспортним засобом, після дорожньо-транспортної пригоди за її участю алкоголю, наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів, а також лікарських препаратів, виготовлених на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником), або після того, як транспортний засіб був зупинений на вимогу поліцейського, до проведення уповноваженою особою медичного огляду з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, чи до прийняття рішення про звільнення від проведення такого огляду.

З аналізу наведених вимог закону вбачається, що диспозиція ч. 4 ст. 130 КУпАП передбачає два склади адміністративного правопорушення: 1) вживання особою, яка керувала транспортним засобом, після дорожньо-транспортної пригоди за її участю алкоголю, наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів, а також лікарських препаратів, виготовлених на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником), 2) або після того, як транспортний засіб був зупинений на вимогу поліцейського, до проведення уповноваженою особою медичного огляду з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, чи до прийняття рішення про звільнення від проведення такого огляду.

Таким чином, вживання особою, яка керувала транспортним засобом, після дорожньо-транспортної пригоди за її участю алкоголю, утворює самостійний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 130 КУпАП, та одночасно є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони цього правопорушення.

Для притягнення особи до відповідальності за ч. 4 ст. 130 КУпАП по такому складу адміністративного правопорушення має бути доведено факт здійснення дорожньо-транспортної пригоди, а також встановлено факт вживання особою алкоголю після вчинення дорожньо-транспортної пригоди.

Визнавши ОСОБА_1 винним в скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 130 КУпАП, суд першої інстанції відхилив доводи захисника про те, що фабула протоколу про адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 4 ст. 130 КУпАП, не відповідає обставинам справи, оскільки в наявних матеріалах справи докази, повністю підтверджують встановлені факти даної події.

З долученого до матеріалів справи відеозапису суд першої інстанції встановлено, що з 00:52:20 до 00:58:34 ОСОБА_1 шість разів давалась можливість пройти огляд за допомогою приладу «Драгер», з 01:01:30 ОСОБА_1 знову надали можливість пройти відповідний огляд, в подальшому працівниками поліції було запропоновано пройти огляд у лікаря нарколога, однак ОСОБА_1 відмовився від проходження огляду (01:08:50).

Також суд дійшов висновку, що поведінка ОСОБА_1 протягом всієї події, відповідає поведінці особи, яка має ознаки алкогольного сп`яніння, зокрема 00:34:20 - 00:35:46 відеозапису, з якого вбачається, як ОСОБА_1 присідає, втрачає координацію рухів, мова стає невиразною та затягнутою, що і занесено до фабули протоколу.

Таким чином, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння та мав ознаки алкогольного сп`яніння.

Разом із тим, судом першої інстанції залишено поза увагою, що дані обставини не утворюють склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 130 КУпАП.

Диспозицією ч. 4 ст. 130 КУпАП передбачено таку обов`язкову ознаку об`єктивної сторони цього правопорушення, як вживання особою, яка керувала транспортним засобом, після дорожньо-транспортної пригоди за її участю алкоголю, і в протоколі про адміністративне правопорушення ДПР18 № 261479 від 25 травня 2024 року дані про ці обставини відсутні, натомість зазначено, що водій повідомив, що вживав алкогольні напої після дорожньо-транспортної пригоди, тобто фабула протоколу про адміністративне правопорушення не відповідає ознакам складу адміністративного правопорушення.

При цьому в протоколі про адміністративне правопорушення ДПР18 № 261479 від 25 травня 2024 року зазначено, що ОСОБА_1 порушив п. 2.5 ПДР, якою передбачено, що водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Відповідальність за таке порушення передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП, а не ч. 4 ст. 130 КУпАП однак протокол про адміністративне правопорушення ДПР18 № 261479 від 25 травня 2024 року не містить даних, що ОСОБА_1 інкриміновано вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Таким чином, фабула протоколу про адміністративне правопорушення ДПР18 № 261479 від 25 травня 2024 року поєднує в собі два окремі склади адміністративних правопорушень, а саме правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП (у формі відмови особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння), однак обвинувачення за цією статтею проти ОСОБА_1 даним протоколом не пред`явлено, та ч. 4 ст. 130 КУпАП, яка, крім того, викладена не у точній відповідністю з даною статтею (повідомлення особою, яка керувала транспортним засобом, про вживання нею алкогольних напоїв після дорожньо-транспортної пригоди за її участю).

Пунктом «а» частини 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачено, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права: бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.

Отже, обґрунтованими є доводи апеляційної скарги, що оскільки фабула протоколу викладена не у відповідності до диспозиції статті, якою особу притягають до відповідальності, а також оскільки протокол поєднує в собі окремі склади адміністративних правопорушень, сторона захисту позбавлена можливості реалізувати право на захист, оскільки не зрозуміло, від якого обвинувачення необхідно захищатися.

З урахуванням положень ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також з огляду на практику Європейського суду з прав людини у справах «Малофєєва проти Росії» («Malafeyeva у Russia», рішення від 30 травня 2013 року, заява №36673/04) та «Карелін проти Росії» («Karelin у. Russia» заява № 926/08, рішення від 20 вересня 2016 року), у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист.

З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Судом першої інстанції не надано належної оцінки наведеним порушенням, допущеним при складанні протоколу про адміністративне правопорушення, прийнято його до розгляду, за власною ініціативою усуваючи розбіжності і неточності, які мали в ньому місце, та самостійно відшкуючи докази винуватості особи у вчиненні правопорушення.

Також судом першої інстанції не враховано, що на відеозаписі, долученому до матеріалів справи, не зафіксовано вживання ОСОБА_1 алкоголю після дорожньо-транспортної пригоди, відсутні також пояснення свідків з цих обставин або будь-які інші належні та допустимі докази, якими підтверджується вживання ним алкоголю, і лише з усних пояснень ОСОБА_1 під відеозапис суд встановив, що ОСОБА_1 повідомив про вживання ним алкогольних напоїв після настання ДТП для того, щоб зняти стрес (00:03:04 - 00:03:40 відеозапису), також ці обставини ОСОБА_1 не заперечував в судовому засіданні під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Згідно правових висновків, викладених Верховним Судом в постанові від 15 травня 2019 року в справі № 537/2088/17, сам факт визнання особою вини у порушенні ПДР не може бути достатнім доказом правомірності рішення суб`єкта владних повноважень і не звільняє останнього від доведення його правомірності.

Враховуючи вищевикладене, суд не повинен був покладати ці докази в обґрунтування своїх висновків, і усі сумніви щодо доведеності вини особи мав витлумачити на її користь.

При цьому сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не може бути беззаперечним доказом вини особи в тому діянні, яке ставиться їй в вину, оскільки не являє собою імперативного факту доведеності вини особи, тобто не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» ( п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» з відсиланням на первісне визначення цього принципу у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey, п. 282).

Згідно з вимогами ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Згідно ч. 2 ст. 251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст. 255 КУпАП, в даному випадку - органи Національної поліції.

Однак в даному випадку даний обов`язок ними виконано не було.

Дослідивши всі докази у провадженні, в їх сукупності, слід визнати, що вони є суперечливими, а тому не можуть бути розцінені як такі, що беззаперечно вказують на доведеність винуватості ОСОБА_1 у порушенні ним п. 2.10є Правил дорожнього руху України, за що передбачена відповідальність за ч. 4 ст. 130 КУпАП.

Наведених обставин суд першої інстанції не врахував, в зв`язку з чим неправильно застосував ч. 4 ст. 130 КУпАП і безпідставно наклав на ОСОБА_1 адміністративне стягнення.

Також апеляційний суд враховує та погоджується з доводами апеляційної скарги, що перед отриманням від ОСОБА_1 будь-яких усних пояснень він не був повідомлений про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, передбачене ст. 63 Конституцією України.

Дослідивши всі докази у провадженні, в їх сукупності, слід визнати, що вони є суперечливими, а тому не можуть бути розцінені як такі, що беззаперечно вказують на доведеність винуватості ОСОБА_1 у скоєнні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 4 ст. 130 КУпАП.

Водночас, апеляційний суд відхиляє як безпідставні заперечення ОСОБА_1 щодо обставин події дорожньо-транспортної пригоди, зіткнення транспортних засобів та завдання матеріальних збитків, про що, згідно доводів ОСОБА_1 , свідчить відсутність адміністративних матеріалів за ст. 124 КУпАП.

Апеляційний суд враховує, що вказані заперечення спростовуються письмовими поясненнями водія ОСОБА_2 та відеозаписом з нагрудних бодікамер, на які зафіксовано прибуття поліцейських на місце ДТП, а саме зіткнення транспортних засобів Renault Magnum д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_2 , та Alfa Romeo д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_1 , зафіксовано домовленість про відшкодування збитків, завданих в результаті пошкодження транспортного засобу Renault Magnum д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_1 . ОСОБА_2 на місці події, та про спільне складення водіями повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, внаслідок чого адміністративні матеріали за ст. 124 КУпАП працівниками поліції не складались.

Також не можна погодитися з необґрунтованими доводами апеляційної скарги, що працівники поліції, не попередивши ОСОБА_1 про застосування засобів відеофіксації, порушили п. 9 ч. 1, ч. 2 ст. 31 Закону України «Про національну поліцію», яким передбачено, що поліція може застосовувати такі превентивні заходи у вигляді застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису; під час проведення превентивних поліцейських заходів поліція зобов`язана повідомити особі про причини застосування до неї превентивних заходів, а також довести до її відома нормативно-правові акти, на підставі яких застосовуються такі заходи.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 Закону України «Про національну поліцію» поліцейський захід - це дія або комплекс дій превентивного або примусового характеру, що обмежує певні права і свободи людини та застосовується поліцейськими відповідно до закону для забезпечення виконання покладених на поліцію повноважень.

Разом із тим, відповідно до ст. 40 Закону України «Про національну поліцію» поліція для виконання покладених на неї завдань та здійснення повноважень, визначених законом, може застосовувати такі технічні прилади, технічні засоби та спеціалізоване програмне забезпечення, зокрема фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні прилади та технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень.

Крім того, відповідно до п. 2 розділу І Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, затвердженої наказом МВС України від 18 грудня 2018 року № 1026, застосування працівниками поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, здійснюється з метою попередження, виявлення або фіксування правопорушення.

Частиною 5 розділу ІІ Інструкції передбачено, що включення портативного відеореєстратора відбувається з моменту початку виконання службових обов`язків та/або спеціальної поліцейської операції, а відеозйомка ведеться безперервно до її завершення.

Апеляційний суд зауважує, що в даному випадку застосування портативного відеореєстратора працівниками поліції захисником розцінене як превентивний захід помилково, оскільки працівниками поліції здійснювалось не запобігання вчинення правопорушення, а фіксація обставин, кваліфікованих ними як правопорушення.

Крім того, з відеозапису, долученого до матеріалів справи, вбачається, що працівники поліції після початку відеозйомки довели до відома присутніх осіб і ОСОБА_1 зокрема, про здійснення відеофіксації.

Апеляційний суд відхиляє доводи захисника в апеляційній скарзі щодо порушення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо безсторонності суду в зв`язку з відсутністю сторони обвинувачення у справі про адміністративне правопорушення, як такі, що не ґрунтуються на положеннях чинного КУпАП, ст. 250 якого передбачено, що участь прокурора у розгляді справи судом є обов`язковою лише при провадженні у справах про адміністративні правопорушення, передбачені статтями 172-4 - 172-9, 172-9-2 цього Кодексу.

Апеляційний суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду переглянула справу водія, притягнутого до адміністративної відповідальності за керування транспортним засобом у стані сп`яніння, після того, як Європейський суд з прав людини встановив порушення Конвенції Україною, та прийняла постанову від 30 серпня 2023 року в справі № 208/712/19. Велика Палата прийшла до висновку, що уповноважений орган Національної поліції на стадії досудового оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення фактично виконував функцію обвинувачення та разом із протоколом скерував до суду одержані ним письмові докази. У справі щодо заявника суд не вчиняв жодних процесуальних дій, ініціювання чи здійснення яких у змагальній судовій процедурі належало б до повноважень сторони обвинувачення. В основу винесеної постанови суд поклав лише письмові матеріали, надані уповноваженим правоохоронним органом (протокол про адміністративне правопорушення, рапорт поліцейського, пояснення свідків) та самим водієм. Розглянувши справу і прийнявши рішення на основі повного, всебічного, об`єктивного й неупередженого дослідження й аналізу матеріалів, направлених правоохоронним органом, доводів та аргументів сторони захисту, суд діяв виключно у межах власної функції - відправлення правосуддя. Отже, Велика Палата Верховного Суду відмовила в задоволенні заяви захисника про перегляд рішень судів після рішення ЄСПЛ.

Разом із тим, помилковість частини доводів апеляційної скарги не спростовує обґрунтованості апеляційної скарги в цілому, оскільки за наслідками апеляційного перегляду знайшли підтвердження доводи захисника Гармаша С.Ю. про те, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які беззаперечно доводять винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 130 КУпАП, відтак постанова місцевого суду не може бути визнана законною і обґрунтованою та підлягає скасуванню.

Відповідно до п. 1 ст. 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

З огляду на обставини, встановлені під час апеляційного розгляду, з урахуванням положень, викладених у рішенні Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2016 року у справі «Карелін проти Росії», відповідно до якого збір судом доказів на підтвердження винуватості особи за відсутністю сторони обвинувачення у справах про адміністративне правопорушення, свідчить про порушення права особи на неупереджений судовий розгляд, за відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення за обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення та постанові суду, апеляційний суд доходить висновку, що наявною сукупністю доказів у справі не доведена наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 130 КУпАП, а тому апеляційна скарга підлягає до задоволення, постанова суду - скасуванню із закриттям провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 130 КУпАП.

Керуючись ст. 294 КУпАП, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника Гармаша Михайла Юрійовича задовольнити.

Постанову судді Святошинського районного суду м. Києва від 18 червня 2024 року, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення п. 2.5, 2.10є ПДР та скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 130 КУпАП, скасувати.

Провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 4 ст. 130 КУпАП закрити у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Кашперська Т.Ц.