Справа №443/923/24
Провадження №3/443/487/24
ПОСТАНОВА

іменем України

06 червня 2024 року місто Жидачів

Суддя Жидачівського районного суду Львівської області Павлів А.І., розглянувши матеріали, які надійшли з Відділення поліції №1 Стрийського РУП ГУНП у Львівській області про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , пенсіонера,

за частиною 2 статті 173-2 КУпАП,

встановив:

ОСОБА_1 01.05.2024 близько 21 год 00 хв за місцем проживання, а саме: у АДРЕСА_1 вчинив відносно свого зятя ОСОБА_2 домашнє насильство, а саме: умисні дії психологічного характеру, які полягали у висловлюванні нецензурними словами, погрозою фізичної розправи, що могло завдати шкоди його здоров`ю, вчинивши правопорушення, передбачене частиною 1 статті 173-2 КУпАП.

У суді ОСОБА_1 вину у вчиненні зазначеного адміністративного правопорушення визнав повністю, надав суду пояснення, за змістом яких між ним і зятем 01.05.2024 дійсно відбувся конфлікт. Розуміє, що він вів себе неправильно. Однак, звернув увагу на неправомірну поведінку зятя під час конфлікту, який його бив та принижував. Окрім цього, зять чинить на нього психологічний тиск, виживає його з будинку.

Суд, дослідивши протокол про адміністративне правопорушення та додані до нього матеріали, доходить таких висновків.

Стосовно ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення серії ВАВ №897146 від 14.05.2024 за частиною 2 статті 173-2 КУпАП.

Відповідно до диспозиції частини 2 статті 173-2 КУпАП адміністративним правопорушенням є ті самі дії, вчинені особою, яку протягом року було піддано адміністративному стягненню за одне з порушень, передбачених частиною першою цієї статті.

Згідно з диспозиції частини 1 статті 173-2 КУпАП адміністративним правопорушенням є вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі винесення такого припису.

Статтею 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (7 грудня 2017 року № 2229-VIII) визначено, що домашнє насильство діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

На підтвердження вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 173-2 КУпАП, суду надано:

протокол про адміністративне правопорушення серії ВАВ №897146 від 14.05.2024, згідно з яким ОСОБА_1 01.05.2024 близько 21 год 00 хв за місцем проживання вчинив домашнє насильство стосовно свого зятя (а.с.2);

рапорти від 14.05.2023, якими повідомлено начальника правоохоронного органу про встановлення обставин, які свідчать про вчинення ОСОБА_1 дій, що підпадають під ознаки домашнього насильства (а.с.1, 4-5);

заяву ОСОБА_2 , якою він повідомив про вчинення його тестем сімейного конфлікту відносно нього та його сім`ї, погрожував фізичною розправою (а.с.6);

письмові поясненнями ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які узгоджуються між собою та з обставинами, викладеними у протоколі про адміністративне правопорушення (а.с.8, 9);

письмові пояснення ОСОБА_1 , за змістом яких 01.05.2024 за місцем його проживання між ним та зятем дійсно виник побутовий конфлікт, у ході якого зять побив його, через що він звернувся у лікарню (а.с.7).

Окрім цього, у судовому засіданні отримано пояснення ОСОБА_1 , які узгоджуються з його письмовими поясненнями та обставинами, викладеними у протоколі про адміністративне правопорушення.

Проаналізувавши вищевказані документи, пояснення ОСОБА_1 , суд доходить переконання, що вони є доказами в розумінні статті 251 КУпАП, які підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у справі про адміністративне правопорушення, отримані у порядку, передбаченому законом, уповноваженою посадовою особою, відтак відповідають критеріям належності і допустимості.

Суд зауважує, що на підтвердження піддання ОСОБА_1 протягом року адміністративному стягненню за одне з порушень, передбачених частиною 1 статті 173-2 КУпАП, матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу.

Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень та Автоматизованої системи документообігу Жидачівського районного суду Львівської області також не підтвердив наявність зазначеної обставини.

Суд звертає увагу на те, що об`єктивною стороною адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 173-2 КУпАП, є ті самі дії, вчинені особою, яку протягом року було піддано адміністративному стягненню за одне з порушень, передбачених частиною 1 статті 173-2 КУпАП.

Таким чином, за наведених обставин, суд доходить переконання про помилковість кваліфікації дій ОСОБА_1 за частиною 2 статті 173-2 КУпАП.

Водночас, наявні у матеріалах справи безпосередньо досліджені судом докази (наведені вище письмові докази, пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності) беззаперечно свідчать про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 173-2 КУпАП.

Суд зауважує, що одним із завдань Кодексу України про адміністративні правопорушення, визначених у статті 1 КУпАП, є відповідальність перед суспільством.

Кодекс України про адміністративні правопорушення не передбачає процесуальних норм, які регламентують порядок розгляду суддею справ про адміністративні правопорушення і не містить спеціальних норм, що передбачають визначення меж судового розгляду, зокрема права суду змінити правову кваліфікацію адміністративного правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється розгляд справи про адміністративне правопорушення. Однак, відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, кожна людина має право при визначенні її громадянських прав і обов`язків або будь-якого кримінального обвинувачення проти неї на справедливий і відкритий розгляд впродовж розумного терміну незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону. 17 липня 1997 року Україна ратифікувала зазначену Конвенцію і Протоколи 1, 2, 4, 7, 11, чим визнала її дію в національній правовій системі, а також обов`язковість рішень Європейського суду з прав людини, які стосуються тлумачення та застосування норм Конвенції.

Відповідно до статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Згідно з положеннями статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» (від 29 червня 2004 року №1906-IV), чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Європейський Суд з прав людини у пункті 55 справи «Гурепка проти України» вказав, що «з огляду на свою усталену прецедентну практику, Суд не має сумніву, що в силу суворості санкції дана справа за суттю є кримінальною, а адміністративне покарання фактично носило кримінальний характер з усіма гарантіями статті 6 Конвенції, та, відповідно, й статті 2 Протоколу № 7 до Конвенції (див. Engel and others v. the Netherlands, judgment of 8 June 1976, Series A no. 22, параграфи 82-83; Ozturk v. Germany, judgment of 21 February 1984, Series A no. 73, параграфи 48-50; Escoubetv. Belgium judgment [GC], no.26780/95, параграф 32, ECHR 1999-VII; Ezeh and Connors v. the United Kingdom [GC], nos.39665/98 and 40086/98, ECHR 2003-X).

Зазначені обставини свідчать про наявність прогалин в праві стосовно процесуального врегулювання розгляду суддею справ про адміністративні правопорушення, зокрема щодо врегулювання визначення меж судового розгляду в частині права суду змінити правову кваліфікацію адміністративного правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється розгляд справи про адміністративне правопорушення. Проте діючий Кримінальний процесуальний кодекс України передбачає відповідну статтю, а тому у цьому випадку слід застосувати аналогію права.

Так, відповідно до частини 3 статті 337 КПК України з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

За наведених вище обставин, з метою виконання завдання КУпАП та недопущення уникнення винною особою встановленої законом відповідальності, суд доходить переконання, що слід вийти за межі висунутого ОСОБА_1 обвинувачення у вчиненні ним адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 173-2 КУпАП, та змінити правову кваліфікацію адміністративного правопорушення з частини 2 статті 173-2 КУпАП на частину 1 статті 173-2 КУпАП. Зміна правової кваліфікації судом покращує становище ОСОБА_1 та узгоджується із завданнями КУпАП.

Таким чином, суд всебічно, повно та об`єктивно дослідивши всі обставини справи вважає доведеним факт вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства, тобто умисного вчинення ним діяння психологічного характеру (образи, погрози), внаслідок чого могла бути завдана шкода психічному здоров`ю потерпілого, тому його дії вірно кваліфіковані як адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 173-2 КУпАП.

Водночас, проаналізувавши дії особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, та їх наслідки, суд доходить переконання, що такі дії не спричинили істотної шкоди суспільним та державним інтересам, правам і свободам громадян або іншим цінностям, що охороняються законом.

Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності, зважаючи на те, що ОСОБА_1 є особою похилого віку та пенсіонером, а також беручи до уваги його поведінку після вчинення адміністративного правопорушення, а саме: щире розкаяння винного, що свідчить про усвідомлення ним протиправності вчиненого діяння, тому суд вважає, що наявні достатні підстави для звільнення ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності, обмежившись усним зауваженням.

Керуючись статтями 22, 283, 284 КУпАП,

постановив:

Звільнити ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 173-2 КУпАП, і обмежитись усним зауваженням.

Закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за частиною 1 статті 173-2 КУпАП.

Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення, шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного суду через Жидачівський районний суд Львівської області.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Суддя А.І. Павлів