Номер провадження: 33/813/968/24
Номер справи місцевого суду: 947/2787/24
Головуючий у першій інстанції Прохоров П. А.
Доповідач Карташов О. Ю.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.07.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя - Карташов О.Ю.

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_1

адвоката Пояркової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу особи яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 на постанову Київського районного суду міста Одеси від 22.04.2024 року, у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 130 КУпАП,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Київського районного суду міста Одеси від 22.02.2024 року ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. Накладено на ОСОБА_2 адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави у розмірі однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян в сумі 17000 гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 605 грн. 60 коп.

Як зазначено в постанові суду, 02.01.2024 року о 12.24 годин по вул. Ак.Філатова, 8 в м.Одесі водій ОСОБА_2 керував транспортним засобом Nissan, н/з НОМЕР_1 у стані алкогольного сп`яніння, в порушення вимог п.2.9.а «Правил дорожнього руху України». Огляд на стан алкогольного сп`яніння проводився у встановленому законом порядку зі згоди водія на місці зупинки із застосуванням технічного приладу «Drager Alkotest 7510». Результат огляду позитивний 0,40%, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 130 КУпАП.

Не погоджуючись з постановою суду ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, в просить постанову Київського районного суду міста Одеси від 22.02.2024 року змінити в частині накладення стягнення, пом`якшивши стягнення ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 130 КУпАП, призначити стягнення нижче від найнижчої межі, передбаченої ч. 1 ст. 130 КУпАП, а саме накласти адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави у розмірі однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян в сумі 17000 гривень без позбавлення права керування транспортними засобами на один рік.

В обґрунтування скарги зазначено, що судом не були вивчені, досліджені та враховані наступні обставини справи та не були застосовані норми діючого законодавства на які посилався ОСОБА_2 в судовому засіданні та письмових поясненнях. В скарзі наголошується, що ОСОБА_2 вину в інкримінованому правопорушенні, передбаченому ч. 1 ст. 130 КУпАП визнав та щиро розкаявся, зауважував, що подібного у подальшому не допустить, зазначив що дана ситуація трапилась внаслідок певного збігу обставин. ОСОБА_2 просить звернути увагу суду, що працює в КНП «Міська клінічна лікарня №11» Одеської міської ради на посаді лікаря-хірурга-стоматолога щелепно-лицьового відділення з 1996 року. Відповідно до характеристики з місця праці ОСОБА_2 є висококваліфікованим дисциплінованим та відповідальним лікарем-хірургом-стоматологом, який постійно надає медичну допомогу високо оперативної складності у тому числі військовослужбовцям, які постраждали в результаті бойових дій. Поранені військові, евакуйовані з районів де ведуться бойові дії, потрапляють до лікарні у важкому стані з вогнепальними пораненнями обличчя, пораненнями завданими вибухівками та інше. ОСОБА_2 виконує складні операції щодо відновлення цілісності м`яких тканин та скелета обличчя, накладення швів і як провідний хірург тільки він має досвід проведення деяких складних операцій.

В скарзі ОСОБА_2 пояснив, що Наказом № 488-відп від 13 грудня 2023 року Директора КНП «Міська клінічна лікарня N?11" Одеської міської ради (доданий до матеріалів справи) йому була надана частина щорічної основної відпустки тривалістю 14 к.д. з 01 січня 2024 року по 14 січня 2024 року. Таким чином, 01 та 02 січня 2024 року ОСОБА_2 знаходився у відпустці. Враховуючи те, що 02 січня 2024 року виїжджати на роботу та будь-куди не потрібно було, ОСОБА_2 його сім`я та друзі вирішили відпочити та дозволили собі вживання алкогольних напоїв саме 01 січня 2024 року. 02 січня 2024 року алкогольні напої вже не вживались. Саме 02 січня 2024 року ОСОБА_2 зателефонували з роботи та повідомили, що лікарів не вистачає та терміново викликали його до лікарні у зв`язку з виробничою необхідністю та надходженням великої кількості пацієнтів в тому числі постраждалих внаслідок російської атаки для підсилення хірургічної бригади (відповідна довідка надається). Оцінивши свій стан, враховуючи, що 01 січня 2024 року алкоголю було вжито небагато, а зателефонували йому 02 січня 2024 року ближче к обіду, почуваючись добре, враховуючи, що увага та швидкість реакції знижена не була, ОСОБА_2 в повної впевненості, що алкоголю в крові вже не було вирішив відвести родину до дому та терміново поїхати до лікарні куди його викликали. Як зазначалось, враховуючи кількість та час коли вживався алкоголь (01 січня 2024 року) ОСОБА_2 був впевнений, що к обіду 02 лютого 2024 року алкоголю в крові вже не було, та не знав, що в організмі все ж залишився незначний залишок алкоголю який перевищував норму лише на 0.2 проміле, як показав Drager Alcotest ARLM 7510. При цьому під час оформлення матеріалів справи ОСОБА_2 виконував всі законні вимоги працівників поліції, тобто вже на місці пригоди щиро розкаявся у вчиненому. Також в скарзі зазначається, що дане правопорушення не завдало нікому будь-якої шкоди та дії ОСОБА_2 не спричинили істотної шкоди громадським або державним інтересам, навпаки враховуючи терміновий виклик до лікарні та свою впевненість, що алкоголю в крові вже з вечора 01 лютого 2024 року не залишилось він намагався якомога скоріше, незважаючи на свою відпустку, приєднатись до хірургічної бригади та допомагати хворим які у великій кількості надійшли до лікарні.

ОСОБА_2 акцентує увагу суду, що має інвалідність 3-ої групи (неконсолідований перелом правої гомілки, посттравматичний артроз правого гомілковостопного суглобу, полі невропатія, контрактура суглобу) яка впливає на здатність рухатись (важко ходити). Саме внаслідок інвалідності у ОСОБА_2 нестійка хода (пальці у нього не тремтять та не тремтіли), на яку представники поліції під час зупинки звернули уваги та помилково вирішили, що вона була внаслідок вживання алкоголю.

Підсумовуючи викладене ОСОБА_2 зазначав, що йому вкрай необхідно зберегти право керування транспортним засобом, враховуючи його інвалідність та головне для того щоб завчасно діставатись до місця праці - лікарні особливо коли виникають термінові виклики, які можуть бути у комендантський час, коли вже транспорт не ходить. У зв`язку з тим, що у КУпАП відсутня стаття, яка б передбачала можливість призначення більш м`якого стягнення, ніж передбачено законом. Проте, ОСОБА_2 та його представник просили врахувати положення ст. 61 Конституції України, ст. ст. 33, 34 КУпАП.

Перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, заслухавши думку захисника ОСОБА_2 Пояркової О.В. про задоволення апеляційної скарги та зміни оскаржуваної постанови з зазначених в ній підстав, дослідивши заяву захисника про долучення додаткових доказів для пом`якшення покарання ОСОБА_2 , суд приходить до наступного висновку.

Згідно п.7 ст.294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Апеляційний суд може дослідити нові докази, які не досліджувалися раніше, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до місцевого суду або необґрунтованим відхилення їх місцевим судом.

Оскільки висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, відповідають фактичним обставинам справи, ґрунтуються на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні доказів, яким суд дав правильну правову оцінку та учасниками провадження не оспорюється, тому в апеляційному порядку постанова суду в цій частині не переглядається.

Визнаючи ОСОБА_2 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та накладаючи адміністративне стягнення у виді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік, судом першої інстанції враховано, що суть вчиненого ОСОБА_2 адміністративного правопорушення полягає у керуванні транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, за що передбачена відповідальність за частиною 1 статті 130 КУпАП і в ході судового розгляду, суд знайшов таку кваліфікацію підтвердженою.

При цьому, клопотання про призначення ОСОБА_2 стягнення нижче від найнижчої межі, суд проігнорував та ніяк не відобразив його у постанові.

Обставин, що пом`якшують чи обтяжують адміністративну відповідальність суд також не зазначив, пославшись лише на диспозицію ч. 1 ст. 130 КУпАП.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить оскаржувану постанову місцевого суду змінити в частині накладення стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк один рік, з мотивів того, що його протиправні дії не завдали будь-якої шкоди іншим особам, а також не спричинили істотної шкоди громадським чи державним інтересам; свою вину він визнає повністю, розкаюється у вчиненому і зробив для себе висновки про неможливість допущення ним аналогічних правопорушень у майбутньому за будь-яких обставин, та який, є провідним хірургом, який постійно надає медичну допомогу високо оперативної складності у тому числі військовослужбовцям, які постраждали в результаті бойових дій, є інвалідом 3 групи, і право на керування транспортними засобами є необхідним ОСОБА_2 , для того, щоб завчасно діставатись до місця праці лікарні, особливо коли виникають термінові виклики, які можуть бути у комендантський час, коли вже транспорт не ходить.

На думку апеляційного суду зазначені доводи є слушними та підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст.23 КУпАП адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Згідно ст.24 КУпАП стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України.

Адміністративне стягнення має на меті покарання порушника, запобігання скоєнню нових правопорушень. Проте, покарання не є самоціллю, воно виступає необхідним засобом виховання правопорушника і запобігання правопорушенням.

У відповідності з положеннями ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Згідно ст. 9 Конституції України, а також ст. 17 Закону України «Про міжнародні договори» від 22.12.1993, міжнародні договори, згода на обов`язковість яких дана Верховною Радою України, є часткою національного законодавства України. Також передбачається, що якщо міжнародним договором встановлені інші права, ніж ті, які передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору України.

Отже, в такому випадку міжнародно-правові норми мають пріоритетне значення.

17 липня 1997 року Україна ратифікувала Європейську Конвенцію Про захист прав людини і основоположних свобод, а також Протоколи 1, 2, 4, 7, 11, які є невід`ємною частиною Конвенції, чим визнала її дію в національній правовій системі, а також обов`язковість рішень Європейського Суду з прав людини по всім питанням що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Європейський суд з прав людини поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, на провадження у справах про адміністративні правопорушення (справа Надточій проти України від 15 травня 2008 року).

ЄСПЛ зазначив, що український уряд визнав кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення. ЄСПЛ у рішенні Шмауцер (Schmautzer) проти Австрії від 23.10.1995 зазначив, що дорожньо-транспортні правопорушення, за які може бути накладено стягнення у виді штрафу чи обмеження у користуванні водійськими правами, підпадають під визначення кримінального обвинувачення.

Позбавлення права керування транспортним засобом також розглядається Європейським Судом кримінально-правовою санкцією, оскільки право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності (рішення Європейського Суду з прав людини у справі Маліге проти Франції від 23 вересня 1998 року).

ЄСПЛ у справі Скоппола проти Італії від 17.09.2009 зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

При цьому ЄСПЛ вважає, що будь-яке втручання у право власності обов`язково повинне відповідати принципу пропорційності. Справедливий баланс має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе індивідуальний надмірний тягар (рішення у справі від 02.11.2004 Трегубенко проти України).

В свою чергу частина 2 статті 61 Конституції України передбачає, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Системний аналіз та юридичний зміст положень цієї статті свідчить про те, що в основу притягнення до юридичної відповідальності має бути покладений конкретний склад правопорушення, яке скоїла особа.

Відмінність у складі правопорушення (як в цілому, так і в конкретних його елементах) дає підстави для притягнення особи до різних видів юридичної відповідальності. Також, юридична відповідальність встановлюється за скоєння конкретного правопорушення конкретною особою, тобто вона має індивідуальний характер і характеризується, зокрема наявністю системи покарань та стягнень, можливістю призначення більш м`якого покарання та звільнення від нього тощо. Цей принцип забезпечується можливістю застосування виду юридичної відповідальності в залежності від ступеня суспільної небезпечності скоєного правопорушення.

При цьому, принцип індивідуалізації відповідальності знаходить також свій вираз в тому, що при призначенні покарання (стягнення) мають враховуватися всі особливості та обставини справи, характер правопорушення, ступінь здійснення винною особою протиправного наміру, ступінь вини, властиві їй індивідуальні риси, спосіб життя, мотиви скоєння правопорушення і інше.

У чинному КУпАП відсутня стаття, яка б передбачала можливість призначення більш м`якого стягнення, ніж передбачено законом, проте, діючий Кримінальний кодекс України має відповідну статтю про призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом (ст.69 КК України), в зв`язку із чим приходжу до висновку про застосування аналогії права при розгляді цієї справи про адміністративне правопорушення в частині призначення адміністративного стягнення.

З огляду на зазначене, а також з урахуванням особи правопорушника, вмотивувавши своє рішення, вважаю за можливе призначити основне стягнення, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.1 ст.130 КУпАП.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_2 вину визнав у повному обсязі, розкаявся, за місцем праці характеризується позитивно (характеристика а.с. 21), відповідно копії довідки №01-70/441 дійсно був викликаний на роботу 02.01.2024 року, у зв`язку виробничою необхідністю, а саме надходженням великої кількості пацієнтів в тому числі постраждалих внаслідок російської атаки (а.с. 22). Зазначене підтверджує покази ОСОБА_2 наданих у судовому засіданні суду першої інстанції та викладених у апеляційній скарзі.

Також апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП притягується вперше, позаяк матеріали справи не містять відомостей, які б свідчили про інше; обставини, які могли б бути визнані судом як такі, що обтяжують його відповідальність, у справі відсутні; його протиправні дії не завдали будь-якої шкоди іншим особам, а також не спричинили істотної шкоди громадським чи державним інтересам; свою вину він визнав повністю та розкаявся у вчиненому.

Оцінка доказів, відповідно до ст.252 КУпАП, відбувається за внутрішнім переконанням особи, що приймає рішення, та ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному досліджені всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю, а жодний доказ не має наперед встановленої сили.

Письмові докази, наявні в матеріалах адміністративного провадження, в повній мірі дозволяють встановити обставини, які мають значення для розгляду даної справи щодо ОСОБА_2 .

З врахуванням наведеного та враховуючи характер вчиненого ОСОБА_2 правопорушення, його особу, ступінь його вини, щире каяття, а також те, що він є лікарем та має інвалідність 3 групи, по якій має протипоказання фізичного навантаження та тривалої ходьби, вважаю, що позбавлення права керування транспортними засобами буде непропорційним стягненням, яке унеможливить виконання ним своїх посадових обов`язків, відтак ОСОБА_2 слід призначити адміністративне стягнення в межах санкції ч.1 ст.130 КУпАП у виді штрафу без позбавлення права керування транспортними засобами, що буде необхідним і достатнім для досягнення визначеної ст.23 КУпАП мети - виховного впливу та запобіганню вчинення останнім нових правопорушень та пропорційним вчиненому адміністративному правопорушенню.

Крім цього, таке стягнення буде дотриманням справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини.

Керуючись ст.294 КУпАП, суддя , -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу особи яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову Київського районного суду м. Одеси від 22.02.2024 року, якою ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП - змінити, пом`якшивши стягнення ОСОБА_2 за ч.1 ст.130 КУпАП.

Застосувати до ОСОБА_2 адміністративне стягнення за ч.1 ст.130 КУпАП у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн. без позбавленням права керування транспортними засобами на 1 рік.

В решті постанову Київського районного суду м. Одеси від 22.02.2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Одеського апеляційного суду О.Ю. Карташов