Номер провадження: 33/813/1763/24
Номер справи місцевого суду: 522/307/24
Головуючий у першій інстанції Кічмаренко С.М.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.06.2024 року м. Одеса

Суддя Одеського апеляційного суду Сегеда С.М.,

за участю:

секретаря Козлової В.А.,

правопорушника ОСОБА_1 ,

представника ОСОБА_1 адвоката Корой А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання адвоката Корой Анастасії Вікторівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , про поновлення строку на апеляційне скарження постанови Приморського районного суду м. Одеси від 01.03.2024 року, у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

Зазначеною постановою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, (далі КУпАП) та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17 000 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

Відповідно до адміністративних матеріалів, 16.12.2023 року об 11 год. 51 хв. ОСОБА_1 , у м. Одеса, по вул. Балківська 99, керував транспортним засобом SUZUKI SWIFT, державний номерний знак (далі - д.н.з) НОМЕР_1 , з ознаками наркотичного сп`яніння, а саме: розширені зіниці очей, які не реагують на світло, виражене тремтіння пальців рук, не природна блідість шкіряного покриву обличчя. Від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння в закладі охорони здоров`я відповідно до встановленого законодавством порядку відмовився, чим порушив п. 2.5. Правил дорожнього руху України (далі ПДР України), чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 130 КУпАП.

Зазначені обставини стали підставою для винесення оскаржуваної постанови Приморського районного суду м. Одеси від 01.03.2024 року про визнання винним і притягнення ОСОБА_1 , до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч 1 ст. 130 КУпАП.

Не погоджуючись із вказаною вище постановою, від 01.03.2024 року, представник ОСОБА_1 адвокат Корой А.В. подала на неї апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану постанову суду скасувати, провадження по справі закрити у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Також, адвокат Корой А.В. подала клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови.

Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 130 КУпАП, і доводи сторони захисту, наведені в клопотанні про поновлення строку на апеляційне оскарження, суд вважає, що у задоволенні заявленого клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження слід відмовити, а апеляційну скаргу повернути апелянту, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.ст. 289, 294 КУпАП, постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, протягом десяти днів з дня її винесення.

Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також, якщо у поновленні строку відмовлено.

При розгляді клопотання про поновлення пропущеного строку, апеляційний суд перевіряє тільки поважність причин пропущеного строку або їх відсутність, і не може давати оцінку процесуальним діям та документам по справі або прийнятому судом рішенню.

Виходячи із матеріалів справи про адміністративне правопорушення, судом встановлено такі обставини:

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, Приморським районним судом міста Одеси, 10.01.2024 року було визначено склад суду та внесено інформацію до системи автоматизованого розподілу (а.с.10).

12.01.2024 року Приморським районним судом м.Одеси надіслана судова повістка до ОСОБА_1 про призначене судове засідання на 06.02.2024 року о 10 год. 40 хв.(а.с.15).

15.01.2024 року адвокатом Корой А.В., діючої в інтересах ОСОБА_1 , подана заява для ознайомлення з матеріалами адміністративної справи (а.с.12).

06.02.2024 року адвокатом Корой А.В., діючої в інтересах ОСОБА_1 , було надіслано заперечення на протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст. 130 КУпАП, яке отримано та зареєстровано судом першої інстанції 06.02.2024 року (а.с.16-18).

01.03.2024 року суддею Приморського районного суду м. Одеси Кічмаренком С.М. було проведено судовий розгляд за відсутності ОСОБА_1 , який в судове засідання не з`явився (а.с.21-24). Про причини неявки ОСОБА_1 та його адвокат суд не повідомили, заяви про відкладення розгляду справи не подавали.

Згідно з установленою практикою Верховного Суду (далі ВС) та рекомендаціями, щодо обізнаності сторони із наявністю судової справи, що розглядається у суді та доступу до суду, апеляційний суд зазначає наступне.

У випадку зазначення учасником у документах наданих до суду адреси особистої, а не офіційної електронної пошти, варто враховувати таке. ВС виходить із того, що якщо учасник надав суду електронну адресу (хоча міг цього і не робити), зазначивши її у заяві (скарзі), то слід припустити, що він бажає, принаймні не заперечує, щоб ці засоби комунікації використовувалися судом. Це, в свою чергу, покладає на учасника справи обов`язок отримувати повідомлення і відповідати на них. З огляду на це, суд, який комунікує з учасником за допомогою повідомлених ним засобів, діє правомірно і добросовісно. Тому слід виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення (постанови ВС від 20.01.2023 у справі №465/6147/18, від 30.11.2022 у справі №759/14068/19, від 30.11.2022 у справі №725/486/22).

У відповідності до ухвали ВС від 17 листопада 2022 року у справі № 560/5541/20, ключовим для оцінки правомірності цих дій суду має бути не спосіб їх вчинення (надсилання чи не надсилання рекомендованого листа), а їх здатність забезпечити досягнення мети - інформування особи про судове рішення. Якщо особа знає або не може не знати про судове рішення, саме лише не надсилання їй тексту рішення рекомендованим листом є формальним порушенням і не повинно мати правового значення, адже правову мету досягнуто. За формального підходу, не надсилання особі судового рішення рекомендованим листом, як це передбачено статтею 251 КАС України, свідчить про те, що його не вручено. Однак на практиці навіть дотримання такого порядку не гарантує, що особа знає про судове рішення. Навіть якщо хтось розписався про отримання листа, то невідомо чи це був особисто учасник справи, чи відкрито листа, чи прочитано судове рішення. Закон лише виходить з презумпції, що учасник справи повинен дізнатися, не може не знати про текст судового рішення, надісланий йому поштою рекомендованим листом. Тобто діє презумпція обізнаності. Цю ж презумпцію обізнаності слід застосовувати і до випадків інформування учасника справи про судове рішення альтернативними способами повідомлення. Тим більше, така презумпція вже застосовується під час вручення повісток.

Як вбачається з матеріалів справи, представником ОСОБА_1 була подана заява на адресу судді Приморського районного суду м. Одеси Кічмаренку С.М. про повідомлення про наступну дату судового засідання та зазначено, що суддею була відкладена справа на іншу дату, а саме на 01.03.2024 року. Дата подання заяви була відправлена та зареєстрована 12.03.2024 року, тобто після винесення оскаржуваної постанови суду (а.с.25).

Також із матеріалів справи вбачається, що Приморським районним судом м. Одеси адвокату Корой А.В., діючої в інтересах ОСОБА_1 , було надіслано документ в електронному вигляді «Постанова по справі про адміністративне правопорушення» від 01.03.2024 року, документ доставлено до електронної скриньки адресата 15.03.2024 о 16 год. 12 хв. (а.с.26).

Вирішуючи питання, чи були причини пропуску строку на апеляційне оскарження постанови поважними, Одеський апеляційний суд виходить із наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Строк на апеляційне оскарження, пропущений із поважних причин, може бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи.

Поважними причинами слід вважати лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, яка подала апеляційну скаргу, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили або ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений строк.

Виходячи із системного аналізу норм процесуального права під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, яка подала заяву про перегляд судових рішень, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили або ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк. Такі обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами.

В свою чергу, на обґрунтування поважних причин пропуску на апеляційне оскарження постанови суду адвокат Корой А.В., діюча в інтересах ОСОБА_1 , в судовому засіданні посилається на те, що повний текст судового рішення вона своєчасно не отримувала, а коли з ним ознайомилась, то через кур`єрську пошту 18 березня 2024 року подала на постанову суду апеляційну скаргу (а.с.48). З яких підстав дана апеляційна скарга надійшла на адресу Одеського апеляційного суду лише 10.06.2024 року (а.с.30), вона пояснити суду апеляційної інстанції не змогла.

Однак, суд апеляційної інстанції не знаходить підстав для поновлення строку для апеляційного оскарження постанови суду, виходячи з наступних обставин.

Забезпечення права на апеляційний перегляд справи є однією з основних засад судочинства (п. 8 ст. 129 Конституції України).

При цьому забезпечення апеляційного оскарження судового рішення має бути здійснено судами з урахуванням принципу верховенства права і ґрунтуватися на справедливих судових процедурах, передбачених вимогами законодавства, які регулюють вирішення відповідних процесуальних питань.

Згідно до ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.

У справі Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) «Устименко проти України» від 29 жовтня 2015 року ЄСПЛ вказав, що необґрунтоване поновлення строку оскарження остаточного рішення по справі зі спливом значного періоду часу без обґрунтованих підстав порушує принцип правової визначеності, і, як наслідок, тягне порушення ст.6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

В рішенні ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» наголошено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Прецедентна практика ЄСПЛ керується тим, що, реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»).

Зокрема, ЄСПЛ вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу «res judicata», тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення ЄСПЛ від 03 грудня 2003 року у справі «Рябих проти Росії»).

Питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (mutatis mutandis, пункт 27 рішення ЄСПЛ від 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України», рішення ЄСПЛ від 14 жовтня 2003 року у справі «Трух проти України»).

У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип «res judicata» (принцип юридичної визначеності), коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41 рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України»).

Крім того, у рішеннях від 25 липня 2002 року у справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України» та від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» ЄСПЛ встановив, що існує установча судова практика щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого, і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників судочинства та своєчасного виконання ними певних процесуальних дій.

При вирішенні питання про поновлення строку суд надає оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду.

Інститут процесуальних строків сприяє досягненню юридичної визначеності, а також стимулює учасників справи та інших заінтересованих осіб добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого правовідносини можуть вважатися спірними, а після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Як вбачається з матеріалів справи, правопорушник ОСОБА_1 особисто не приймав участь у розгляді справи судом першої інстанції (а.с.21-24).

Як було вказано вище, у відповідності до ч. 2 ст. 294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Зазначені вимоги законодавства свідчать про те, що ОСОБА_1 , мав право на оскарження судового рішення в строк до 11 березня 2024 року (понеділок), однак без поважних причин не скористався своїм правом на апеляційне оскарження судового рішення.

Адвокат Корой А.В., діюча в інтересах ОСОБА_1 , ознайомилась з оскаржуваним судовим рішенням 15 березня 2024 року (а.с.26), однак також не подала апеляційну скаргу на нього протягом 10 днів, тобто навіть в строк до 25 березня 2024 року (понеділок).

Той факт, що апеляційна скарга надійшла на адресу Одеського апеляційного суду лише 10 червня 2024 року свідчить про неповажність причин пропуску строку на апеляційне оскарження постанови суду, яка винесена ще 01 березня 2024 року і набрала законної сили.

Та обставина, на яку посилається адвокат Корой А.В., що вона подала апеляційну скаргу 18 березня 2024 року, за допомогою кур`єрської пошти (а.с.48), яка зареєстрована в м. Миколаїв, не спростовує висновку суду апеляційної інстанції про неповажність пропуску строку на апеляційне скарження судового рішення, тим більше що ця апеляційна скарга надійшла на адресу Одеського апеляційного суду лише 10 червня 2024 року (а.с.30), про що також вказано вище.

Апеляційний суд вважає, що адвокат Корой А.В., рівно як і правопорушник ОСОБА_1 , не були позбавлені можливості подати апеляційну скаргу на постанову суду в строк до 25 березня 2024 року особисто до суду апеляційної інстанції. У всякому разі поважних причини не здійснення цих дій ні правопорушник ОСОБА_1 , ні його адвокат Корой А.В. до суду апеляційної інстанції не надали.

Таким чином, суд апеляційної інстанції не знаходить поважних причин для поновлення строку на апеляційне оскарження постанови Приморського районного суду м. Одеси від 01 березня 2024 року.

Керуючись ст.ст. 268, 283, 289, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 адвоката Корой Анастасії Вікторівнипро поновлення строку на апеляційне оскарження постанови Приморського районного суду м. Одеси від 01.03.2024 року, відмовити.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає чинності негайно і касаційному оскарженню не підлягає.

Суддя: С.М. Сегеда