Номер провадження: 33/813/2903/24
Головуючий у першій інстанції Бондар В.Я.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.12.2024 року м. Одеса

Суддя Одеського апеляційного суду Сегеда С.М.,

за участю:

секретаря Козлової В.А.,

Раджабова Р.Д.О.,

представника ОСОБА_1 - адвоката Миколюка А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Миколюк Антон Петрович, на постанову Приморського районного суду м. Одеси від 26 вересня 2024 року у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

Зазначеною постановою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави у розмірі 17 000,00 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік. Також стягнуто на користь держави судовий збір у розмірі 605,60 грн.

Відповідно до адміністративних матеріалів, 18.06.2024 року о 23 год. 55 хв. в м. Одеса по проспекту Шевченка, 31, водій ОСОБА_1 керував електросамокатом Mings, номерний знак НОМЕР_1 , з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: порушення мови, порушення координації рухів, запах алкоголю з порожнини рота. Від проходження огляду на стан сп`яніння на приладі Драгер Алкотест та в закладі охорони здоров`я відмовився на запис ПВР 470405, чим порушив п. 2.5 Правила дорожнього руху України (далі - ПДР), за що передбачена відповідальність ч. 1 ст.130 КУпАП.

Зазначені обставини стали підставою для винесення оскаржуваної постанови Приморського районного суду м. Одеси від 26 вересня 2024 року про визнання винним і притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.130 КУпАП (а.с. 28-31).

Не погоджуючись із вказаною вище постановою, 04.10.2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Миколюк А.П., вперше звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати постанову суду першої інстанції та закрити провадження по справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП (а.с.32-37).

Постановою Одеського апеляційного суду від 16.10.2024 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_1 - адвоката Миколюка А.П. повернуто з підстав того, що апелянтом в прохальній частині своєї апеляційної скарги було вказано невірно об`єкт оскарження (а.с.43-44).

Усунувши вищевказані недоліки, 21.10.2024 року ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Миколюк А.П., повторно звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та закрити провадження по справі у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення (а.с.47-49).

Крім того, разом з апеляційною скаргою скаржник подав клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови суду від 26.09.2024 року, посилаючись на поважність причин пропуску строку (а.с. 50).

Постановою Одеського апеляційного суду від 18.12.2024 року строк на апеляційне оскарження постанови Приморського районного суду м. Одеси від 26.09.2024 року був поновлений (а.с.67).

Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних обставин.

Частиною 7 ст.294 КУпАП, передбачено, що апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.

Згідно з ст. 245 КУпАП, провадження по справам про адміністративні правопорушення повинно бути засновано на своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванню обставин справи та вирішення її в точній відповідності з законом.

У відповідності до ст.252 КУпАП оцінка доказів здійснюється за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності.

Апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції, розглядаючи справу про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_1 , додержався вимог статей 245 та 252 КУпАП та на підставі аналізу доказів, досліджених під час судового розгляду, з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, дійшов до обґрунтованих висновків про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, застосувавши до нього адміністративне стягнення, у межах санкції ч.1 ст.130 КУпАП.

Так, відповідно до ч.1 ст.130 КУпАП керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, тягнуть за собою накладення штрафу на водіїв у розмірі шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік і на інших осіб - накладення штрафу в розмірі шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

За змістом п. 2.5 ПДР водій повинен на вимогу поліцейського в установленому порядку пройти медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Виконання даного пункту ПДР є обов`язком водія, а не його правом, за відмову від виконання якого передбачена адміністративна відповідальність, незалежно від того перебував водій у стані сп`яніння чи ні.

Висновок судді про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення підтверджується зібраними по справі доказами, а саме:

- протоколом про адміністративне правопорушення серії ААД №814759 від 19.06.2024 (а.с.1);

- направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану сп`яніння (а.с.4);

- відеозаписом з портативних відеореєстраторів працівників поліції №470405, 471009, на який зафіксовано, зокрема відмову ОСОБА_1 від проходження огляду на стан сп`яніння (а.с.5).

Аналіз досліджених під час судового розгляду судом першої інстанції та перевірених апеляційним судом доказів у їх сукупності дає підстави зробити висновок про доведеність вини ОСОБА_1 , встановленою постановою Приморського районного суду м. Одеси від 26 вересня 2024 року в порушенні ним вимог п. 2.5 ПДР, тобто вчиненні ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, за кваліфікуючою ознакою - відмова від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння.

При цьому, відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, є самостійною підставою для притягнення порушника до адміністративної відповідальності.

У доводах апеляційної скарги адвокат Миколюк А.П. посилається на те, що ОСОБА_1 спочатку погодився пройти тест на місці зупинки, однак наполягання працівника поліції на повторній спробі ОСОБА_1 пройти тест на газоаналізаторі, без зміни мунштука призвели до некоректної роботи приладу. Однак некоректна робота приладу, це не відмова від проходження огляду. При цьому, щоб зняти з себе будь-які підозри, ОСОБА_1 протягом тривалого часу сам наполягав на проходженні огляду (тесту), чи будь-якого іншого.

Проте зазначені доводи апеляційний суд розцінює критично, зважаючи на таке.

Відео-фіксація правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, є об`єктивним доказом у справі, оскільки виключає суб`єктивне висвітлення поліцейським обставин справи й здійснюється ним відповідно ст. 251, 266 КУпАП, ст.ст. 30, 40 Закону України «Про національну поліцію», Інструкції № 1026, та надає можливість суду об`єктивно встановити всі обставини у справі.

З долученого до матеріалів справи відеозапису з портативних відеореєстраторів №470405, 471009 вбачається, що на пропозицію працівника поліції пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки за допомогою газоаналізатору Drаger Alcotest ОСОБА_1 спочатку погодився, однак після того як з першого забору повітря, прилад не показав результат, працівник поліції повідомив ОСОБА_1 , що потрібно продути сильніше, оскільки того об`єму не вистачило для аналізу (урив. 00:03:28-00:03:47), далі ОСОБА_1 запитав у працівника поліції з приводу того, що якщо прилад покаже більше ніж 0,2 проміле то, що буде. Нащо працівник поліції зазначив, що на нього буде складений протокол, який буде направлений до суду, однак ОСОБА_1 зазначив, що відмовляється від проходження огляду (урив. 00:04:30). Далі працівник поліції знову запропонував ОСОБА_1 пройти огляд в медичному закладі, проте останній також відмовся (урив. 00:04:36 - 00:04:40).

Наслідки відмови від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_1 були роз`ясненні (урив. 00:01:38-00:01:50).

Із викладеного вбачається, що відмова ОСОБА_1 від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння була здійснена на добровільній основі (за вільним волевиявленням особи) та жодним чином не була пов`язана з роботою спеціального технічного засобу за допомогою, якого проводиться огляд чи маніпуляцій/тиску з боку працівників поліції. А відтак посилання на те, що некоректна робота приладу, це не відмова від проходження огляду, є безпідставними.

Разом з тим, апеляційний суд вважає за необхідне роз`яснити, що мотиви відмови водія від виконання вимоги поліцейських у відповідності до пункту 2.5 ПДР України правового значення не мають. Наслідком такої відмови є складення відносно водія протоколу про адміністративну відповідальність, передбачену ч. 1 ст.130 КУпАП.

Посилання апелянта на те, що протягом тривалого часу ОСОБА_1 сам наполягав на проходженні огляду (тесту) чи будь-якого іншого спростовується долученим до матеріалів справи відеозаписом.

Крім того, апеляційний суд також зауважує, що оскільки протокол про адміністративне правопорушення серії ААД №814759 від 19.06.2024 відносно ОСОБА_1 був складений за відмову від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, а тому оцінка процедурі проходження огляду на місці за допомогою спеціального технічного засобу апеляційним судом не надається, оскільки такі обставини не впливають на формальний склад інкримінованого правопорушення, що складає відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, оскільки таке правопорушення є закінченим саме з моменту висловлення особою відмови від проходження відповідного огляду.

Доводи апелянта про те, що невручення направлення свідчить про відсутність пропозиції пройти огляд у встановленому законом порядку ґрунтується на невірному суб`єктивному тлумаченні правової норми.

Так, системний аналіз положень ст.266 КУпАП, п.п.8, 12 Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства охорони здоров`я України від 09.11.2015 року № 1452/735 та п.6 Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції і проведення такого огляду, затвердженого постановою Кабінетом Міністрів України від 17.12.2008 року № 1103 дає підстави стверджувати про те, що письмове направлення на проходження огляду на стан сп`яніння в закладі охорони здоров`я складається поліцейським у разі незгоди особи, яка керувала транспортним засобом на проведення огляду поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів на місці зупинки або в разі незгоди з результатами такого огляду проте не у випадку зафіксованої належним чином відмови від проходження такого огляду в закладі охорони здоров`я загалом.

Слід звернути увагу, що законом не передбачено обов`язкове вручення направлення водієві. Дане направлення є лише підставою для проведення огляду в закладі охорони здоров`я та надається лікарю вказаного закладу. При цьому, як вже зазначалось ОСОБА_1 відмовився від огляду в закладі охорони здоров`я.

У зв`язку з цим суд апеляційний суд вважає, що невручення відповідного направлення водієві при висловленні ним відмови від проходження огляду не є беззаперечним доказом порушення з боку працівника поліції порядку направлення водія для огляду на стан сп`яніння, не спростовує порушення ОСОБА_1 вимог п. 2.5 ПДР та не тягне за собою безумовного скасування прийнятого судового рішення.

Оскаржуючи постанову суду першої інстанції, ОСОБА_1 пояснив, що він знав, що буде вживати алкогольні напої зі своїм товаришем ОСОБА_2 , а тому свій автомобіль він поставив на стоянку і разом з товаришем ОСОБА_2 приїхали на вул. Дерибасівську м. Одеси, де випили по 50 грам віскі.

Оскільки ні ОСОБА_1 , ні його товариш ОСОБА_2 не знали, що електричним самокатом не можна управляти в стані алкогольного сп`янінні, кожний із них взяв такий електросамокат і їхали додому. На шляху вони були зупиненні працівниками поліції, які не кожного із них склали протоколи про адміністративні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Зазначив, що його товариша вже визнали винними у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, але його не позбавили водійських прав.

Також ОСОБА_1 суду апеляційної інстанції вказав, що він визнає свою провину і бажає, щоб його притягнули до адміністративної відповідальності, однак лише до штрафу, без позбавлення водійського посвідчення.

У зв`язку з цими обставинами, судом апеляційної інстанції було з`ясовано факт притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності і було встановлено, що дійсно, постановою Приморського районного суду м. Одеси від 25.10.2024 року у справі № 522/11366/24, провадження 3/522/5717/24, ОСОБА_2 було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП і притягнуто його до адміністративної відповідальності у виді штрафу в розмірі 17000 грн., без позбавлення його права керування транспортними засобами, з посиланням на те, що матеріали справи не мають доказів того, що електросамокат JЕТ (200206), яким керував ОСОБА_2 , має електродвигун потужністю понад 3 кВт, а тому він не має статус водія.

Також з ОСОБА_2 стягнуто судовий збір на користь держави у розмірі 605,60 грн.

При цьому, суд виходив із того, що ОСОБА_2 перебував в стані алкогольного сп`яніння. Огляд зі згоди водія проводився у встановленому законодавством порядку із застосуванням спеціального технічного приладу: Drager Alkotest, 7510 ARLM 0378, результат огляду 0,68 %0 (проміле).

Доводи апеляційної скарги, що електросамокат не є транспортним засобом та на водія електросамоката не розповсюджуються вимоги передбачені ст. 130 КУпАП, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України за №14 від 23 грудня 2005року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зі змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду № 18 від 19.12.2008, при розгляді адміністративних справ, зокрема ст.130 КУпАП, суди мають враховувати положення правових норм, у яких визначено поняття «транспортні засоби», зокрема, ст.121 КУпАП, п.1.10 ПДР, затверджених Постановою КМУ від 10 жовтня 2001 року №13-06.

Так, ст. 121 КУпАП визначено, що під транспортними засобами, зокрема у частинах першій - четвертій статті 130 КУпАП, слід розуміти всі види автомобілів, трактори та інші самохідні машини, трамваї і тролейбуси, а також мотоцикли та інші транспортні засоби.

Відповідно до положень ст. 16 Закону України «Про дорожній рух» водій, серед іншого, зобов`язаний не допускати випадків керування транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також не передавати керування транспортним засобом особі, яка перебуває в такому стані або під впливом таких препаратів.

Згідно пункту 1.10 ПДР, транспортний засіб - пристрій, призначений для перевезення людей і (або) вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів.

Даний термін охоплює всі види транспортних засобів, які можуть рухатися дорогами загального користування.

Механічний транспортний засіб - транспортний засіб, що приводиться в рух за допомогою двигуна. Цей термін поширюється на трактори, самохідні машини і механізми, а також тролейбуси та транспортні засоби з електродвигуном потужністю понад 3 кВт.

Таким чином, як вбачається з вищенаведених термінів, поняття «транспортний засіб» та «механічний транспортний засіб» можна трактувати як два різні поняття: в широкому - транспортний засіб, в тому числі і електроскутер, і в вузькому - механічний транспортний засіб.

В пункті 3 Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 травня 1993 р. № 340 (зі змінами) (далі - Положення) зазначено, що транспортні засоби, керування якими дозволяється за наявності посвідчення водія, залежно від їх типів і призначення поділяються на категорії: А1 - мопеди, моторолери та інші двоколісні (триколісні) транспортні засоби, які мають двигун з робочим об`ємом до 50 куб. сантиметрів або електродвигун потужністю до 4 кВт; А - мотоцикли, у тому числі з боковим причепом, та інші двоколісні транспортні засоби, які мають двигун з робочим об`ємом 50 куб. сантиметрів і більше або електродвигун потужністю 4 кВт і більше; В1 - квадро- і трицикли, мотоколяски та інші триколісні (чотириколісні) транспортні засоби, дозволена максимальна маса яких не перевищує 400 кілограмів; В - автомобілі, дозволена максимальна маса яких не перевищує 3500 кілограмів (7700 фунтів), а кількість сидячих місць, крім сидіння водія, - восьми; С1 - призначені для перевезення вантажів автомобілі, дозволена максимальна маса яких становить від 3500 до 7500 кілограмів (від 7700 до 16500 фунтів); С - призначені для перевезення вантажів автомобілі, дозволена максимальна маса яких перевищує 7500 кілограмів (16500 фунтів); D1 - призначені для перевезення пасажирів автобуси, в яких кількість місць для сидіння, крім сидіння водія, не перевищує 16; D - призначені для перевезення пасажирів автобуси, в яких кількість місць для сидіння, крім сидіння водія, більше 16;ВЕ, С1Е, СЕ, D1E, DE - состави транспортних засобів з тягачем категорії В, С1, С, D1 або D, яким водій має право керувати, але який не належить до зазначених категорій составів транспортних засобів; Т - трамваї та тролейбуси.

Виходячи із аналізу зазначених положень нормативно правових актів, а також з урахуванням положень ст. 130 КУпАП керувати будь-яким видом транспортного засобу у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції забороняється, як водію, так і будь-якій іншій особі, яка з формальної точки зору не є водієм.

У постанові Верховного Суду по справі №127/5920/22 від 15.03.2023 року, касаційна інстанції зазначила, що використання електросамоката чи іншого подібного засобу (моноколеса, сегвея тощо) для переміщення особи як учасника дорожнього руху є джерелом підвищеної небезпеки в розумінні ст. 1187 ЦК України, якщо в конкретному випадку такий засіб приводився в рух за допомогою встановленого на ньому електричного двигуна; для кваліфікації діяльності, пов`язаної з таким використанням електричного самоката, характеристика електросамоката як механічного транспортного засобу з урахуванням потужності електродвигуна, встановленого на ньому, значення не має.

Окрім того, апеляційний суд зазначає, що відповідно до Закону України №2956-IX «Про деякі питання використання транспортних засобів, оснащених електричними двигунами, та внесення змін до деяких законів України щодо подолання паливної залежності і розвитку електрозарядної інфраструктури та електричних транспортних засобів» від 24.02.2023 року визначено поняття легкого персонального електричного транспортного засобу - колісний транспортний засіб, який оснащений та приводиться в рух виключно електричними тяговими двигунами (одним чи декількома) із потужністю у діапазоні до 1000 Вт, системою акумулювання електричної енергії (акумуляторною батареєю), яка здатна заряджатися шляхом підключення до зовнішнього джерела електричної енергії, з одним, двома, трьома або чотирма колесами, який має максимальну конструктивну швидкість у діапазоні до 25 кілометрів на годину.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 керував орендованим електросамокатом марки «Freego ES-08S V4.6», який має двигун потужністю 500 Вт, за допомогою якого він приводиться у рух, максимальна швидкість якого 25 км/год., швидкість програмно обмежена до 20 км./год., про що свідчить лист відповідь ТОВ «Е-Вінгс» від 29.07.2024 (а.с.21).

Тобто, вказаний електросамокат відповідно до Закону України № 2956-IX є легким персональним електричним транспортним засобом.

Частина 1 ст. 130 КУпАП передбачає відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передачу керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Суб`єктами правопорушень, передбачених ст.130 КУпАП, зокрема є водії транспортних засобів, а тому слід зазначити, що вказана норма закону передбачає відповідальність водіїв транспортних засобів, а не лише механічних транспортних засів.

Отже, у відповідності до діючого законодавства електросамокат, яким керував ОСОБА_1 , відноситься до транспортних засобів.

З огляду на вищевикладене, електросамокат, яким ОСОБА_1 керував як учасник дорожнього руху - водій, офіційно визнається транспортним засобом, за керування яким з ознаками алкогольного, наркотичного сп`яніння та у разі відмови від проходження огляду на встановлення такого стану у встановленому законом порядку, настає адміністративна відповідальність, передбачена ст.130 КУпАП.

Також є безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не був належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи в суді першої інстанції. Такого висновку апеляційний суд дійшов, виходячи з того, що в суді першої інстанції правову допомогу ОСОБА_1 надавав адвокат Гулям У.Х. (а.с.11), який достеменно знав, що розгляд справи призначено на 26.09.2024 року, на 10.00 год. (а.с.240).

Саме в цей день і було винесено оскаржувану постанову суду (а.с.28-31).

Крім того, особисто правопорушник ОСОБА_1 ще 05.09.2024 року, тобто ще за з неділі до призначеного судового засідання) звернувся до Приморського районного суду м. Одеси із заявою про ознайомлення з матеріалами справи (а.с.25).

Більше того, слід зазначити, що виходячи з практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

У своєму рішенні у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» ЄСПЛ зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Зазначені обставини безумовно свідчать про те, що правопорушник ОСОБА_1 повинен був знати, що розгляд адміністративної справи про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП має розглядатись саме 26.09.2024 року, в 10.00 год., але свідомо не з`явився в судове засідання у зазначений день та час, про причини своєї неявки суд не повідомив.

Також слід зазначити, що відповідно до рішення ЄСПЛ по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29 червня 2007 р., яке з урахуванням положень статей 8,9 Конституції України, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства, зазначено, що будь-яка особа, яка володіє чи керує транспортним засобом, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання транспортних засобів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти транспортними засобами та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі держави.

Інших переконливих доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та були підставою для скасування або зміни оскаржуваної постанови суду, апелянтом не наведено і під час апеляційного розгляду не встановлено.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної постанови у межах доводів і вимог апеляційної скарги, суд вважає, що висновок суду першої інстанції щодо визнання ОСОБА_1 винним у вчиненні ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, за наведених у постанові обставин, ґрунтується на належних, достовірних і допустимих доказах, які будучи проаналізованими, не викликають сумнівів у наявності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

У відповідності до п. 1 ч. 8 ст. 294 КУпАП за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін.

Керуючись 268, 283, 289, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Миколюк Антон Петрович, залишити без задоволення.

Постанову Приморського районного суду м. Одеси від 26 вересня 2024 року у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Одеського апеляційного суду С.М. Сегеда