Справа № 591/1840/19 Провадження № 3-в/591/44/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2024 року м. Суми

Суддя Зарічного районного суду м. Суми Ковтун О.М., розглянувши подання начальника Сумського МВФ ДУ «Центр пробації» в Сумській області Мірошниченка С.С. про звільнення ОСОБА_1 від відбування адміністративного стягнення у вигляді суспільно корисних робіт, накладеного постановою Зарічного районного суду м. Суми від 22 березня 2019 року, у зв`язку із закінченням строків давності виконання судового рішення,

В С Т А Н О В И В :

Постановою судді Зарічного районного суду м. Суми від 22 березня 2019 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 183-1 КУпАП, та призначено адміністративне стягнення у вигляді виконання суспільно-корисних робіт на строк 120 годин.

Постанова набрала законної сили 02 квітня 2019 року та була прийнята до виконання уповноваженим органом, але виконана не була.

19 вересня 2024 року орган з питань пробації звернувся до суду з поданням про звільнення ОСОБА_1 від відбування зазначеного адміністративного стягнення, у зв`язку із закінченням строків давності виконання судового рішення.

Суддя, дослідивши матеріали провадження та особової справи, вважає за необхідне подання задовольнити з наступних підстав.

Встановлено, що 22 березня 2019 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 183-1 КУпАП, та призначено адміністративне стягнення у вигляді виконання суспільно-корисних робіт на строк 120 годин, постанова набрала законної сили та була своєчасно звернута до виконання.

З копій матеріалів особової справи вбачається, що органом з питань пробації вживались вичерпні заходи для виконання згаданого судового рішення, яке не було виконано з надуманих причин органами та установами, до яких ОСОБА_1 направлявся для відбування стягнення, так само як і з його боку не було допущено дій (бездіяльності), які б свідчили про ухилення від виконання судового рішення.

Водночас, чинний КУпАП, до якого постійно вносяться зміни за своєю суттю є законом, який поєднує норми матеріального та процесуального права, охоплює всі сфери суспільно-економічного життя і в той же час містить в собі ряд колізійних норм, норм, які не виконуються через їх недосконалість (нікчемних норм), так само як і не містить врегулювання певних питань, зумовлених граничними термінами виконання судових рішень, які були своєчасно звернуті до виконання.

Системний аналіз основних положень КУпАП, дає суду підстави для висновку про те, що законодавством України не передбачена давність виконання постанови судді про накладене стягнення, яка вже прийнята відповідним органом до виконання, зокрема, ст. 303 КУпАП, що в свою чергу надає надзвичайно широкі можливості для зловживань в процесі виконання цих судових рішень, необґрунтовано обмежує права, свободи і законні інтереси осіб, які притягнуті до адміністративної відповідальності та взагалі нівелює завдання КУпАП і зводить нанівець певні засади судочинства, які закріплені у ст. 1, 7, 39, 245, 246, 268, 298, 300, 303, 305 і 326 КУпАП; розділ I ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»; ст. 3, 24, 55, 124, 129, 129-1 Конституції України.

Таким чином, законодавець залишив поза сферою свого регулювання питання щодо строків виконання постанови про накладення адміністративного стягнення у виді суспільно-корисних робіт, залишивши цим самим за відповідними органами (посадовими особами), уповноваженими забезпечувати виконання таких рішень, право на власний розсуд визначати ці строки, чим створив підґрунтя для можливих зловживань з боку останніх.

З приводу фактичної «безстроковості» виконання рішень неодноразово висловлювався ЄСПЛ в контексті порушення принципу правової визначеності, що є складовою принципу верховенства права, в тому числі з урахуванням якості національного законодавства.

У свою чергу, Конституційний Суд України в п. 3.4 і 3.6 свого рішення від 11.10.2011 (справа № 10-рп/2011), аналізуючи положення міжнародних актів, наголосив, що «не вбачається різниці між кримінальними та адміністративними протиправними діяннями, оскільки вони охоплюються загальним поняттям «правопорушення», а відмінність адміністративного правопорушення від злочину полягає, насамперед, у тому, що воно є менш суспільно небезпечним». У цьому рішенні Суд поширив певні гарантії кримінального процесу і на процес притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Отже, виходячи з системного аналізу вказаного законодавства України, правової позиції ЄСПЛ, який за певних умов поширює стандарти Конвенції для кримінального провадження на справи про адміністративні правопорушення (рішення від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12; рішення від 09.06.2011 у справі «Лучанінова проти України» (Luchaninova v. Ukraine), заява № 16347/02); рішення від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine), заява № 7460/03), враховуючи принцип правової визначеності, який є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права (ст. 3 Основного Закону) та який знайшов своє закріплення у судовій практиці КСУ, ВСУ, ВС і прецедентних рішеннях ЄСПЛ, суд приходить до переконання, що зазначена справа про адміністративне правопорушення щодо накладення на ОСОБА_2 стягнення, для цілей ст. 6 Конвенції, належить до справ із обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення. Відтак, на цю категорію справ поширюється гарантії ст. 6 Конвенції, що у свою чергу надає можливість застосувати аналогію закону при розгляді клопотання заявника стосовно визнання постанови такою, що не підлягає виконанню, тобто застосувати у межах своєї компетенції до КУпАП іншої норми закону, зокрема КК України, яка регламентує подібні відносини, заповнивши тим самим прогалину у законодавстві України про адміністративні правопорушення.

Такою нормою є ст. 80 КК України, яка розташована у розділі ХІІ «Звільнення від покарання та його відбування» і регламентує звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.

Згідно п. 1 ч. 1 цієї статті особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано, зокрема, в строк 2 роки у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі.

Враховуючи наведене, суд вважає, що, відповідно до принципу верховенства права, давність виконання постанови судді про накладення стягнення у виді суспільно корисних робіт в адміністративному праві не може тривати довше, ніж давність виконання обвинувального вироку суду у кримінальному праві, у якому особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано: 2 роки у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі (якими і є суспільно-корисні роботи).

Таким чином, системний аналіз положень КУпАП у поєднанні з вказаним законодавством і судовою практикою, дає підстави вважати, що строк давності виконання постанови судді про накладення стягнення у виді суспільно корисних робіт повинен розпочинатися з дня набрання цим судовим рішенням законної сили, тобто через 10 днів з дня її винесення, 02 квітня 2019 року та у будь-якому випадку не перевищувати 2-х років.

При цьому відповідно до примітки д ост. 183-2 КУпАП відомості про ухилення від відбування адміністративного стягнення у виді суспільно корисних робіт в матеріалах особової справи відсутні. Отже, подання підлягає задоволенню, оскільки неможливість відбуття ОСОБА_1 адміністративного стягнення зумовлено незалежними від останнього причинами.

Керуючись ст.ст. 298, 304, 325-1 - 325-4 КУпАП, ст. 80 КК України, суддя

П О С Т А Н О В И В :

Подання начальника Сумського МВФ ДУ «Центр пробації» в Сумській області Мірошниченка С.С. задовольнити

Звільнити ОСОБА_1 від відбування адміністративного стягнення у вигляді 120 годин суспільно корисних робіт, накладеного постановою Зарічного районного суду м. Суми від 22 березня 2019 року, у зв`язку із закінченням строків давності виконання судового рішення.

Постанова не оскаржується.

Суддя О.М. Ковтун