Номер провадження: 33/813/2081/24
Головуючий у першій інстанції Сувертак І.В.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.09.2024 року м. Одеса

Суддя Одеського апеляційного суду судової палати у цивільних справах Лозко Ю.П.,

за участю секретаря судового засідання Пересипка Д.В., захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , адвоката Ніца Анатолія Сергійовича

розглянувши апеляційну скаргу захисника Чумаченка Святослава Олександровича

на постанову судді Суворовського районного суду м. Одеси від 15 липня 2024 року

ВСТАНОВИВ:

Постановою судді Суворовського районного суду м. Одеси від 15 липня 2024 року ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 10 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 170 грн. Вирішено питання щодо судового збору.

Судом першої інстанції встановлено, що 13 червня 2024 року о 00 год. 05 хв. ОСОБА_1 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , вчинив домашнє насилля відносно дружини ОСОБА_2 , а саме ображав нецензурною лайкою.

В апеляційній скарзі захисник Чумаченко С.О. просить скасувати постанову судді Суворовського районного суду м. Одеси від 15 липня 2024 року, та закрити провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.

За доводами апеляційної скарги судом першої інстанції не було враховано та досліджено обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи та спростовують винуватість ОСОБА_1 у скоєнні інкримінованого правопорушення, а саме те, що: у матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували вину ОСОБА_1 поза розумним сумнівом; відсутня подія та склад адміністративного правопорушення у діях ОСОБА_1 ; наявність у діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП. На думку захисника, письмові докази, які були надані до суду, зокрема протокол про адміністративне правопорушення, заява та пояснення потерпілої не можуть вважатися беззаперечними доказами вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, оскільки саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою цього правопорушення. Форма оцінки ризиків вчинення домашнього насильства від 13 червня 2024 року не може бути беззаперечним доказом вини ОСОБА_1 , оскільки не являє собою імперативного факту доведеності вини особи, тобто не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом». Посилаючись на викладене вище, захисник зазначає, що жодним із доказів, здобутих поліцейськими, не підтверджено вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства психологічного характеру та завдання шкоди психічному здоров`ю потерпілої. Посилаючись на письмові пояснення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , захисник звертає увагу, що конфлікт має взаємний характер та виник через спір щодо участі у вихованні дитини. Крім того, апелянт звертає увагу, що за фактом конфлікту протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст. 173-22 КУпАП було також складено відносно ОСОБА_2 , яку постановою Суворовського районного суду м. Одеси від 10 липня 2024 року у справі №523/10684/24 притягнуто до адміністративної відповідальності. Крім того, апелянт зазначає, що зазначення суддею у тексті оскаржуваної постанови про те, що участь в судовому засіданні приймав адвокат Ніц А.С., як представник ОСОБА_1 та надавав по справі пояснення, не відповідає дійсності, оскільки цього дня захисник лише знайомився з матеріалами, а судове засідання 15 липня 2024 року не проводилося.

В судовому засіданні захисник Ніц А.С. підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги.

ОСОБА_1 та потерпіла ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилися, заяву (клопотання) про відкладення розгляду справи на адресу суду не подавали.

Відповідно до ч. 6 ст. 294 КУпАП неявка в судове засідання особи, яка подала скаргу, інших осіб, які беруть участь у провадженні у справі про адміністративне правопорушення, не перешкоджає розгляду справи, крім випадків, коли є поважні причини неявки або в суду відсутня інформація про належне повідомлення цих осіб.

З огляду на наведене, та зважаючи на положення статті 268 КУпАП, які не містять імперативної заборони щодо розгляду справи про адміністративне правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП за відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності та потерпілої, апеляційний суд, врахувавши фактичні обставини справи, вважає за можливе розглянути справу за відсутності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Вислухавши захисника ОСОБА_3 за доводами апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до положень ч.7 ст. 294 КУпАП України апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.

Приймаючи оскаржувану постанову, суддя вважав встановленим, що у діях ОСОБА_1 є склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками судді, з огляду на таке.

Диспозиція ч. 1 ст. 173-2 КУпАП передбачає відповідальність за вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі винесення такого припису.

Організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства врегульованіЗаконом України "Про запобігання та протидію домашнього насильства" (далі - Закон).

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Визначення поняття домашнього насильства також надано і у Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу із цими явищами (Стамбульська конвенція) відповідно до положень якої "домашнє насильство" означає всі акти фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, які відбуваються в лоні сім`ї чи в межах місця проживання або між колишніми чи теперішніми подружжями або партнерами, незалежно від того, чи проживає правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні або незалежно від того, чи проживав правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні.

Згідно з п. 14 ч. 1 ст. 1 Закону психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Отже необхідною передумовою з наявністю (існуванням) якої законодавець передбачає можливість притягнення особи до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП, є встановлення тієї обставини, що у зв`язку з неправомірною поведінкою кривдника, настають наслідки, які викликають у особи, яка постраждала від домашнього насильства, побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Відповідно до ст. 251 КУпАП, обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Відтак, тягар доказування на предмет доведеності достатності доказів винуватості ОСОБА_1 , у скоєні інкримінованого адміністративного правопорушення покладено на особу, що складала протокол про адміністративне правопорушення, тобто поліцейських.

Обов`язок органу (особи), яка склала протокол про адміністративне правопорушення, нести тягар доказування, що є складовою презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини в сенсі ст. 62 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, та звільняє особу від обов`язку доводити свою непричетність до вчинення порушення.

З протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАД №107686 від 13 червня 2024 року убачається, що у графі склад адміністративного правопорушення, поліцейськими зазначено: «13 червня 2024 року близько 00:05 год ОСОБА_1 місцем мешкання:

АДРЕСА_1 , ображав нецензурною лайкою свою дружину ОСОБА_2 , тим самим вчинив домашнє насильство в сім`ї, психологічного характеру, чим спричинив емоційну невпевненість, чим вчинив правопорушення, передбачене

ч.1 ст. 173-2 КУпАП».

Зазначений вище протокол про адміністративне правопорушення підписаний ОСОБА_1 без зауважень. Надаючи письмові пояснення по суті порушення

ОСОБА_1 зазначив: «Ображав нецензурною лайкою у відповідь, фізичну силу не застосовував».

Із заяви ОСОБА_2 , поданої до поліції убачається, що остання просила правоохоронців вжити заходи адміністративного характеру відносно чоловіка

ОСОБА_1 , який 13 червня 2024 року о 00:05 год. за місцем мешкання вчинив домашнє насилля психологічного, фізичного характеру, а саме кричав, ображав образливим словами, шарпав та вигнав зі спільної квартири.

Надаючи письмові пояснення поліцейським, ОСОБА_2 повідомила, що 13 червня 2024 року о 00:05 год. за місцем мешкання чоловік влаштував конфлікт з приводу знаходження спільної дитини, де вона пояснила, що дитина знаходиться у її батьків, та попросила припинити його протиправні дії відносно неї, а саме те, що чоловік кричав, ображав образливими словами, шарпав, штовхав та силою виганяв зі спільної квартири у зв`язку з чим вона була змушена в цілях самооборони застосувати сльозогінний газ дратівливої дії. Свої дії вчиняв в стані алкогольного сп`яніння.

В письмових поясненнях правоохоронцям ОСОБА_1 зазначив, що 13 червня 2024 року близько 00:05 год. його дружина ОСОБА_2 за місцем мешкання по причині спірного питання проживання їхньої спільної дитини ОСОБА_4 , почала його ( ОСОБА_1 ) ображати нецензурними слова, а він її у відповідь, при цьому фізичну силу не застосовував, та вона йому погрожувала фізичною розправою, у відповідь, щоб вона його не вдарила, він взяв та турнув її за руку, щоб вона його не вдарила. Також коли він був у дитячій кімнаті, відносно нього був застосований газ сльозогінної дії, після прибуття на місце події поліції, він також звернувся із заявою відносно дружини.

Як убачається з форми оцінки ризиків вчинення домашнього насильства, складеної поліцейським 13 червня 2024 року за результатами бесіди із ОСОБА_2 , правоохоронцями установлено, що поведінка кривдника вплинула на безпеку постраждалої особи (пункт 13).Поліцейськими визначено рівень небезпеки, як низький. Винесено терміновий заборонний припис стосовно кривдника.

Отже на місці події у присутності правоохоронців, ОСОБА_2 прямо вказала на свого чоловіка ОСОБА_1 , як на особу, яка скоїла відносно неї домашнє насильство, шляхом висловлення на її адресу образливих слів. З пояснень, наданих ОСОБА_1 убачається, що останній не заперечував цю обставину, як і наявність між ним та потерпілою конфлікту.

Наведене з урахуванням сукупності письмових доказів, зібраних правоохоронцями, спростовує твердження сторони захисту щодо відсутності у матеріалах справи доказів, які слугують підтвердженнями скоєння ОСОБА_1 інкримінованого правопорушення.

Існування між сторонами спору цивільно-правового характеру стосовно участі батьків у вихованні дитини, лише вагомо підтверджує наявність між подружжями конфлікту, що не заперечується, а ні стороною захисту, а ні потерпілою.

Посилання захисника на ту обставину, що відносно ОСОБА_2 також було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст. 173-2 КУпАП та судом прийнято рішення про притягнення її до адміністративної відповідальності, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки у межах цієї справи суд не надає правову (юридичну) оцінку діям ОСОБА_2 , оскільки предметом судового розгляду є лише (виключно) перевірка дій ОСОБА_1 на предмет наявності складу інкримінованого адміністративного правопорушення.

Отже за встановлених судом у справі обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП.

Щодо посилань апелянта у якості доводів апеляційної скарги про помилкове зазначення суддею у тексті оскаржуваної постанови стосовно участі у розгляді цієї справи адвоката Ніца А.С. 15 липня 2024 року та надання останнім пояснень по справі, апеляційний суд зауважує, що вказане не є підставою для скасування оскаржуваної постанови, а може бути вирішено шляхом виправлення описки, що передбачено процесуальним законом, при цьому апелянтом не надано доказів на підтвердження протилежного.

Іншими доводами апеляційну скаргу захисник не обґрунтовує.

Отже апеляційним переглядом встановлено, що суддею відповідно до ст. 252 КУпАП, оцінені докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Порушень судом першої інстанції норм КУпАП під час з`ясування обставин по справі апеляційним судом не встановлено.

За таких обставин, підстав для закриття справи не встановлено, і висновок судді про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.173-2 КУпАП є вірним.

Підсумовуючи наведене вище апеляційний суд вважає, що відсутні передбачені законом підстави для скасування оскаржуваної постанови та закриття провадження по справі за п. 1 ст.247 КУпАП, з мотивів наведених у скарзі.

Керуючись ст. 294 КУпАП

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника Чумаченка Святослава Олександровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову судді Суворовського районного суду м. Одеси від 15 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Ю.П. Лозко