ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 33/803/1877/24 Справа № 192/1376/24 Суддя у 1-й інстанції - Стрельников О. О. Суддя у 2-й інстанції - Крот С. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі: головуючого судді Крот С.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника особи, що притягується до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 адвоката Парохненка С.Є. на постанову Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 28 червня 2024 року, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 130, ч. 5 ст. 126 КУпАП, накладено стягнення у виді штрафу у розмірі 40 800 грн. на користь держави з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 6 років без оплатного вилучення транспортного засобу та стягнуто судовий збір у розмірі 605,60 грн.,

за участю:

особи, що притягується

до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 ,

захисника Парохненка С.Є.,

ВСТАНОВИВ:

Згідно постанови Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 28 червня 2024 року ОСОБА_1 01 червня 2024 року о 00.10 год. в с. Тритузне Дніпропетровської області по вул. Нагорній поблизу буд.4 повторно протягом року керував автомобілем «ВАЗ-21063», номерний знак НОМЕР_1 , в стані алкогольного сп`яніння, не маючи права керування таким транспортним засобом, чим порушив вимоги п.п. 2.1а, 2.9а ПДР України та скоїв правопорушення, передбачені ч. 5 ст. 126, ч. 2 ст. 130 КУпАП.

В апеляційній скарзі захисник просить постанову суду скасувати та закрити провадження по справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

Обґрунтовуючи свої апеляційні вимоги посилається на те, що ОСОБА_1 категорично заперечує факт керування транспортним засобом та його зупинку працівниками поліції, зазначає, що на момент приїзду поліцейських він з друзями перебував біля двору одного з них. Вказує, що працівники поліції, знаючи, що ОСОБА_1 раніше вже притягався до адміністративної відповідальності, одразу, без встановлення того, хто був за кермом, почали вимагати від нього пройти огляд на стан сп`яніння. Звертає увагу, що ОСОБА_1 на момент складання протоколу був неповнолітньою особою, права йому не роз`яснювались, захисник чи законний представник не залучались. Вважає, що оскільки ОСОБА_1 не отримував права керування транспортним засобом, то суд не міг застосувати до нього такий вид додаткового стягнення.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, дійшов наступного висновку.

Відповідно до вимог ст.ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП суд зобов`язаний повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, встановити чи було вчинене адміністративне правопорушення та чи винна особа у його вчиненні, дослідити наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку і в залежності від встановленого прийняти мотивоване законне рішення.

Апеляційний суд вважає, що вищезазначених вимог закону суд першої інстанції не дотримався в повній мірі, а викладений в постанові висновок про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, не ґрунтується на доказах, наявних в матеріалах справи.

Приймаючи рішення про доведення винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, суд першої інстанції поклав в основу судового рішення докази, долучені до протоколу, а саме: протоколом про адміністративне правопорушення та відеозапис події правопорушення.

Разом з тим, визнаючи ОСОБА_1 винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, а саме за повторне протягом року вчинення порушень, передбачених частинами другою - четвертою цієї статті, суд першої інстанції не звернув увагу, що до протоколу не долучені копія постанови або довідка про факт притягнення ОСОБА_1 протягом року до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП.

Відповідно до п. 5 Розділу VII Особливості оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення, вчинені повторно Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 листопада 2015 року № 1395, у разі встановлення повторності правопорушення до протоколу (якщо протокол складається) долучається довідка, у якій міститься інформація про дату вчинення попереднього адміністративного правопорушення і прийняте в справі рішення.

За змістом ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису...

Враховуючи вищевикладене апеляційний суд приходить до висновку, що обставина вчинення ОСОБА_1 правопорушення, передбаченого ст. 126 КУпАП, повторно протягом року, не підтверджується доказами, долученими до протоколу, у зв`язку з чим постанова суду в частині притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 126 КУпАП підлягає скасуванню, а провадження в цій частині закриттю.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважає викладений в постанові суду першої інстанції висновок про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП, таким, що відповідає фактичним обставинам справи.

Викладений в постанові суду першої інстанції висновок про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП, підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а саме: протоколом про адміністративне правопорушення, складеним уповноваженою особою з дотриманням вимог, передбачених ст.ст. 254 - 256 КУпАП; рапортом поліцейського; актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, відповідно до якого ОСОБА_1 пройшов огляд на стан сп`яніння з використанням спеціального технічного засобу Драгер, результат огляду 1,59 проміле; тестуванням до спеціального технічного засобу Драгер, відповідно до якого результат огляду ОСОБА_1 1,59 проміле; направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану сп`яніння; копією постанови Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 20 вересня 2023 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП; відеозаписом, а також іншими наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Таким чином, встановлені обставини в їх сукупності об`єктивно і в повній мірі підтверджують факт повторного протягом року керування ОСОБА_1 транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння.

Об`єктивних підстав ставити під сумнів достовірність і належність доказів, наданих під час складання протоколу про адміністративне правопорушення, по справі не вбачається.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що ОСОБА_1 категорично заперечує факт керування транспортним засобом та його зупинку працівниками поліції, не заслуговують на увагу.

Так, як слідує з дослідженого судом апеляційної інстанції відеозапису з бодікамер поліцейського ОСОБА_1 під час спілкування з працівниками поліції, проходження огляду на стан сп`яніння та складання протоколу про адміністративне правопорушення жодних зауважень чи заперечень щодо факту керування ним транспортним засобом та його безпідставної зупинки працівниками поліції не висловлював.

При цьому, ОСОБА_1 добровільно погодився пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціального технічного засобу Драгер, з результатами огляду погодився, що підтверджується підписом останнього у відповідній графі акту огляду, та у протоколі про адміністративне правопорушення зазначив, що випив гараж та поїхав автомобілем.

Стосовно доводів захисника про те, що поліцейськими під час складення протоколів були грубо порушені права ОСОБА_1 , оскільки останній на момент складання протоколів був неповнолітнім, а законний представник чи захисник залучені не були, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 КУпАП у разі вчинення особами віком від шістнадцяти до вісімнадцяти років адміністративних правопорушень, передбачених статтями 44, 51, 89, 121-127, 130, статтею 139, частиною третьою статті 154, частиною другою статті 156, статтями 173, 173-4, 174, 183-1, 185, 190-195 цього Кодексу, вони підлягають адміністративній відповідальності на загальних підставах. З урахуванням характеру вчиненого правопорушення та особи правопорушника до зазначених осіб (за винятком осіб, які вчинили правопорушення, передбачені статтею 185) можуть бути застосовані заходи впливу, передбачені статтею 24-1 цього Кодексу.

Відеозаписами з нагрудних камер працівників поліції зафіксовано, що ОСОБА_1 було роз`яснено його права та обов`язки, передбачені ст. 268 КУпАП та ст. 63 Конституції України, у тому числі право на участь законного представника чи захисника при складанні протоколів, однак останній не виявив бажання їх залучити.

В судах першої та апеляційної інстанцій була надана можливість ОСОБА_1 залучити до участі у справі законного представника чи захисника, останній скористався своєю можливістю та справу було розглянуто у присутності захисника.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що положеннями КУпАП не передбачено обов`язкової участі захисника, якщо притягається до відповідальності особа у віці від шістнадцяти до вісімнадцяти років і провадження стосовно таких осіб здійснюється на загальних підставах.

Згідно з законодавством України керування транспортним засобом у стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння є адміністративним правопорушенням. Відтак процедура розгляду відповідних судових справ належить до сфери регулювання не Кримінального процесуального кодексу України, а КУпАП (п. 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 серпня 2023 року у справі № 208/712/19).

В матеріалах справи відсутні та під час апеляційного перегляду не надано достатньо доказів на підтвердження факту істотних порушень працівниками поліції вимог закону під час складання протоколу про адміністративне правопорушення.

Дії працівників поліції відповідали вимогам Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, затвердженого постановою КМУ від 17 грудня 2008 року № 1103, а також Інструкції, затвердженої спільним наказом МВС та МОН України від 09 листопада 2015 року № 1452/735.

Наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності об`єктивно і в повній мірі свідчать про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП.

При розгляді справи за ч. 2 ст. 130 КУпАП судом порушень ст.ст. 279, 280 КУпАП не допущено, докази перевірені на їх допустимість, належність та достатність відповідно до ст. 252 КУпАП, а всі обставини, що мають значення для вирішення справи, суд з наведенням відповідних мотивів встановив та правильно кваліфікував вчинене правопорушення.

Неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, які б були підставою для скасування постанови судді та закриття провадження у справі, апеляційним переглядом не встановлено.

Спираючись на встановлені фактичні обставини даного адміністративного провадження, які підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що винуватість ОСОБА_1 у вчиненні ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП, є доведеною поза розумним сумнівом.

У зв`язку із скасуванням постанови суду в частині притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 126 КУпАП та закриття провадження в цій частині апеляційний суд вважає за необхідне переглянути питання про накладення на ОСОБА_1 стягнення.

Санкція ч. 2 ст. 130 КУпАП передбачає адміністративне стягнення у виді штрафу на водіїв у розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк три роки та з оплатним вилученням транспортного засобу чи без такого або адміністративний арешт на строк десять діб з позбавленням права керування транспортними засобами на строк три роки та з оплатним вилученням транспортного засобу чи без такого.

Згідно ст. 33 КУпАП при накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, та за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису).

Відповідно до ч. 1 ст. 35 КУпАП обставинами, що обтяжують відповідальність за адміністративне правопорушення, визнаються: продовження протиправної поведінки, незважаючи на вимогу уповноважених на те осіб припинити її; повторне протягом року вчинення однорідного правопорушення, за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню; вчинення правопорушення особою, яка раніше вчинила кримінальне правопорушення; втягнення неповнолітнього в правопорушення; вчинення правопорушення групою осіб; вчинення правопорушення в умовах стихійного лиха або за інших надзвичайних обставин; вчинення правопорушення в стані сп`яніння. Орган (посадова особа), який накладає адміністративне стягнення, залежно від характеру адміністративного правопорушення може не визнати дану обставину обтяжуючою.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.

У рішенні по справі «О' Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29 червня 2007 року Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

При накладенні на ОСОБА_1 стягнення за ч. 2 ст. 130 КУпАП суд першої інстанції з достатньою повнотою врахував усі обставини справи, ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, дані про особу ОСОБА_1 , ступінь його вини, відсутність обставин, що пом`якшують відповідальність, і наклав на нього стягнення у виді штрафу у розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34 000, 00 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами на строк три роки та без оплатного вилучення транспортного засобу.

Вказане стягнення є необхідним і достатнім для виправлення останнього та попередження вчинення ним нових правопорушень.

Крім того, судом першої інстанції враховано підвищену суспільну небезпеку вчиненого адміністративного правопорушення, яке відноситься до грубих порушень вимог ПДР України, та внаслідок якого могли настати тяжкі наслідки.

Що стосується доводів захисника про те, що оскільки ОСОБА_1 не отримував права керування транспортним засобом, то суд не міг застосувати до нього такий вид додаткового стягнення, слід зазначити наступне.

У Постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, від 4 вересня 2023 року у справі № 702/301/20, ОП ККС ВС зазначила, що особі, яку визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого відповідною частиною статей 286, 286-1 КК України, суд може призначити додаткове покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами незалежно від того, чи мала така особа на момент вчинення кримінального правопорушення отримане у передбаченому законом порядку посвідчення на право керування транспортними засобами.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (ст. 8 Конституції України).

Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину. Категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Виходячи із системного аналізу зазначених норм, об`єднана палата вважає, що правова природа додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами не зводиться виключно до вилучення посвідчення водія та не вичерпується такою дією, а застосовується на певний період, тривалість якого визначається судом відповідно до санкції відповідної частини статей 286, 286-1 КК України, і полягає у забороні керувати транспортними засобами.

Так, внаслідок порушення особою, незалежно від наявності чи відсутності у неї посвідчення подія, правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту створюється реальна небезпека для життя і здоров`я інших осіб та спричиняється відповідна шкода, а тому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами в окремих випадках є необхідним з метою попередження спричинення такою особою шкоди здоров`ю чи навіть смерті іншим особам через порушення нею правил дорожнього руху в майбутньому, а також для дієвого впливу на сприйняття суспільством, у тому числі іншими водіями.

При цьому, слід звернути увагу на підвищену суспільну небезпечність дій осіб, які керують транспортними засобами, не маючи достатніх теоретичних і практичних знань та не отримавши у передбаченому законом порядку посвідчення водія, оскільки вірогідність настання дорожньо-транспортної пригоди у такому випаду є значно вищою, а тому попереджувальна мета додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами у такому випадку набуває особливого значення.

Каральна мета такого додаткового покарання досягається як безпосередньою забороною керувати транспортними засобами (позбавлення суб`єктивного права), так і покладенням на особу у зв`язку з цим уповноваженим органом з питань пробації певних обов`язків, а також роз`яснення особі наслідків невиконання покладених обов`язків та ухилення від відбування додаткового покарання.

Підхід щодо неможливості призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами особі, яка не отримувала посвідчення водія на право керування транспортними засобами, не відповідає засаді справедливості та принципу рівності всіх перед законом, а також нівелює попереджувальну мету покарання.

ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на недосконалість чинного законодавства України і необхідність дотримання принципу правової визначеності (рішення від 06 листопада 2008 року у справі «Єлоєв проти України», рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Новік проти України»), а Конституційний Суд України у п. 3.4 і 3.6 свого рішення від 11 жовтня 2011 року (справа № 10-рп/2011), аналізуючи положення міжнародних актів, наголосив, що «не вбачається різниці між кримінальними та адміністративними протиправними діяннями, оскільки вони охоплюються загальним поняттям «правопорушення», а відмінність адміністративного правопорушення від злочину полягає, насамперед, у тому, що воно є менш суспільно небезпечним». У цьому рішенні КСУ поширив певні гарантії кримінального процесу і на процес притягнення особи до адміністративної відповідальності. ЄСПЛ також за певних умов поширює стандарти Конвенції для кримінального провадження на справи про адміністративні правопорушення (рішення від 30 січня 2015 року у справі «Швидка проти України»; рішення від 09 червня 2011 року у справі «Лучанінова проти України»; рішення від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» ).

З огляду на викладене, виходячи із системного аналізу процесуальних норм законодавства України, усталеної судової практики ЄСПЛ, на вирішення порушеного питання поширюються гарантії ст. 6 Конвенції, що у свою чергу надає можливість застосувати аналогію закону.

Таким чином, враховуючи характер скоєного правопорушення, особу правопорушника, суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було обгрунтовано застосовано до правопорушника адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

З урахуванням наведеного суд апеляційної інстанції вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково.

Керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника особи, що притягується до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 адвоката Парохненка С.Є. задовольнити частково.

Постанову Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 28 червня 2024 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 130, ч. 5 ст. 126 КУпАП скасувати в частині притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 126 КУпАП.

Закрити провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 126 КУпАП у зв`язку з відсутністю в діях останнього складу адміністративного правопорушення.

Вважати ОСОБА_1 притягнутим до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП, та накласти на нього стягнення у виді штрафу у розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34 000, 00 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами на строк три роки та без оплатного вилучення транспортного засобу.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Дніпровського

апеляційного суду С.І.Крот