провадження № 33/824/611/2024 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі судді Березовенко Р.В., розглянувши справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою захисником - адвокатом Намчуком Володимиром Миколайовичем, на постанову судді Голосіївського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2023 року, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП,-

В С Т А Н О В И В:

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2023 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у виді штрафу в розмірі 1 000 (однієї тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян), що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) грн. у дохід держави з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік. Стягнуто з ОСОБА_1 у дохід держави судовий збір у сумі 536 (п`ятсот тридцять шість) грн 80 коп.

Не погоджуючись з даною постановою суду, ОСОБА_1 , через захисника - адвоката Намчука Олександра Володимировича, подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2023 року та прийняти нову, якою провадження по справі про притягнення до адміністративної відповідальності закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

У обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що він не керував власним автомобілем на той час, коли до нього підійшов поліцейський, і це видно на відеозаписах, які є у справі. Наголошує, що автомобіль стояв, його не зупиняла поліція під час керування автомобілем, що також підтверджується відеозаписами.

ОСОБА_1 вважає складений протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КпАП України безпідставним та необґрунтованим, оскільки не порушував правил дорожнього руху, у тому числі і п. 2.5 Правил дорожнього руху України, адже не керував автомобілем у стані алкогольного сп`яніння, і тому не міг бути зупиненим працівником поліції. Вказує, що працівники поліції, знаючи, що ОСОБА_1 не керував автомобілем, оскільки автомобіль стояв, вирішили покарати ОСОБА_1 за підвищений голос при спілкуванні. Вважає, що знаючи про ці обставини, поліція безпідставно змушувала ОСОБА_1 пройти огляд на встановлення стану алкогольного сп`яніння. При цьому зазначає, що поліцейський ОСОБА_2 підготував направлення 07.11.2022 р. о 04 год 35 хв. (а.с.2) на огляд ОСОБА_1 в Соціотерпію, без адреси, з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння. Акт огляду складено без дати огляду на стан алкогольного сп`яніння (а.с.3) з використанням спеціальних технічних засобів.

Звертає увагу суду на те, що наявний у справі протокол про адміністративне затримання № 076061 відносно ОСОБА_1 від 07.11.2022 р. (а.с. 5), складений о 04 год. 00 хв. Цей протокол є підставою вчинення ОСОБА_1 правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. Відтак, зазначає, що поліція спочатку затримала ОСОБА_1 о 04.00, а о 04.27 зупинила його «затриманого» під час керування автомобілем.

Такі дії поліції, на переконання апелянта, суперечать вимогам Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС України від 07.11.2015 р. № 1395, що дає висновки визнати такий огляд не належним доказом у відповідності до вимог ст. 266 КУпАП.

Вказує, що ОСОБА_1 не було запропоновано пройти огляд на стан сп`яніння у медичному закладі, що є порушенням вимог Інструкції з боку поліції. Зазначає, що у відеозаписах відсутні докази на підтвердження того, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом, а тому вони не можуть слугували належним та допустимим доказом вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП.

Поряд з цим, звертає увагу суду на те, що згідно із записами на відеокамерах поліцейських, долучених до справи, початок запису з камери № 470186, що належить ОСОБА_2 о 04 год. 16 хв. 25 сек, кінець - 04 год. 31 хв. 25 сек, далі з продовженням. При цьому протокол про затримання ОСОБА_1 складено ним о 04 год. 00 хв. Співробітник поліції вийшов зі свого автомобіля о 04 год. 18 хв. 21 сек., а на проїзній частині стояв автомобіль ОСОБА_1 . Стверджує, що поліція не зупиняла автомобіль ОСОБА_1 , і це підтверджується записом камер. Також вказує, що камера №470659, початок запису 04 год 16 хв. 23 сек, кінець - 04 год. 18 хв. 26 сек. № 473597: початок - 04 год. 18 хв. 34 сек., кінець - 04 год. 24 хв. 41 сек. 3 04 год. 19 хв. до 04 год. 21хв. 44 сек., на яких частково немає видимості. Вважає, що фактично поліцейські ухилилися від проведення безперервної зйомки та зняли той проміжок часу, який їм був вигідний.

Апелянт також зазначає, що поліцейський, коли підходив до ОСОБА_1 , не назвав своє прізвище, посаду, спеціальне звання.

Без доказів порушення правил дорожнього руху поліцейський не мав права вимагати документи у водія.

До того ж, зауважує, що у протоколі про адміністративне правопорушення від 07.11.2022 р. зазначено, що водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом з «ознаками алкогольного сп`яніння», а не «в стані алкогольного сп`яніння», як визначено ч. 1 ст. 130 КУпАП та п. 2.5 ПДР України.

Вважає, що поліція не вжила жодних дій щодо надання водію ОСОБА_1 можливості реалізувати своє право на отримання правової допомоги. Такими діями поліція порушила права ОСОБА_1 , що є підставою для визнання протоколу у справі про адміністративне правопорушення неналежним та недопустимим доказом.

Апелянт зауважує, що згідно із записами, долученими до справи, о 04 год. 22 хв. 30 сек. поліція безрезультатно неодноразово намагалась завести двигун автомобіля, але він був в несправному технічному стані, а також був зігнутий диск, спущене передне колесо, за викликом поліції його забрав евакуатор. Вважає, що ці обставини підтверджують, що у ОСОБА_1 була відсутня можливість керувати автомобілем. Проте судом першої інстанції не в повній мірі досліджені обставини та докази по справі, висновки суду не відповідають дійсності, судом порушені норми матеріального та процесуального права, постанова суду не відповідає вимогам законності та обґрунтованості.

Наголошує, що сам по собі протокол про адміністративне правопорушення, без підтвердження іншими належними та допустимими доказами, не є безумовним та беззаперечним доказом доведення вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення, являє собою лише початковий правовий висновок щодо дій певної особи, в якому фактично формулюється обвинувачення особи у вчиненні певного правопорушення. Окрім того переконаний, що суд самостійно встановив час керування автомобілем ОСОБА_1 0 04 год. 15 хв., чим вийшов за межі своїх повноважень. Також вказує про те, що суд не допитав свідків - працівників поліції, не задовольнивши клопотання сторони захисту. Таким чином суд порушив принцип безпосереднього отримання доказів, чим порушив право на захист ОСОБА_1 .

Зазначені обставини у своїй сукупності, на думку апелянта, свідчать про недоведеність того, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом, а також з ознаками алкогольного сп`яніння, а невідповідність даних протоколу про адміністративне правопорушення об`єктивним обставинам справи, вказують на відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

У судовому засіданні 20 грудня 2023 року захисником ОСОБА_1 адвокатом Намчуком В.М. було заявлено відвід судді Березовенко Р.В.

Постановою судді Київського апеляційного суду Нежури В.А. заяву про відвід було залишено без задоволення.

У судовому засіданні 10 січня 2024 року представники апелянта - адвокат Намчук В.М. та адвокат Стринатко Ю.Д. підтримали апеляційну скаргу і просили її задовольнити на наведених у ній доводах.

Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, заслухавши пояснення учасників справи, проаналізувавши апеляційні доводи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, зважаючи на наступне.

Згідно оскаржуваної постанови 07.11.2022 о 04:15 водій ОСОБА_1 по вул. Академіка Глушкова у м. Києві керував транспортним засобом Opel Astra, державний номерний знак НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, поведінка, що не відповідає обстановці). Від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку водій відмовився, що зафіксовано технічними засобами відеозапису - нагрудною камерою співробітників Національної поліції, які оформили у зв`язку з цим протокол про адміністративне правопорушення. Своїми діями ОСОБА_1 порушив п. 2.5 Правила дорожнього руху, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, за що передбачена відповідальність ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Подія і склад адміністративного правопорушення та наявність вини у діях ОСОБА_1 за висновками суду першої інстанції доводяться поданими уповноваженим органом матеріалами, де міститься:

- протокол про адміністративне правопорушення серії ААД № 460867 від 07.11.2022 року, складений відносно ОСОБА_1 за порушення ч. 1 ст. 130 КУпАП, який за формою та змістом відповідає вимогам ст. 256 КУпАП, Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2015 № 1395 та Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справи України від 06.11.2015 № 1376;

- направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість руху від 07.11.2022;

- актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів;

- відеозаписами з нагрудних камер поліцейських (вміщений на лазерний компакт-диск), де зафільмовано подію, у зв`язку з якою відносно ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП, спілкування водія та патрульних, момент відмови від проходження огляду, що були переглянуті і досліджені судом (суддею) під час розгляду справи на робочому комп`ютері в залі судового засідання.

Суд першої інстанції вважав, що установлення події та складу адміністративного правопорушення в цілому відбулося відповідно до приписів ст. 266 КУпАП та вимог Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства охорони здоров`я України № 1452/735 від 09.11.2015 року, а тому підстав для закриття провадження у справі та для повернення протоколу про адміністративне правопорушення не встановлено.

Апеляційний суд повною мірою погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Так, стаття 7 КУпАП передбачає, що ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. При цьому, провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законів.

Відповідно до вимог ст.ст. 245, 280, 256 КУпАП одним із завдань провадження у справах про адміністративне правопорушення є своєчасне, всебічне, повне й об`єктивне з`ясування обставин кожної справи. Необхідно також встановити, чи вчинено правопорушення, чи винна особа у його вчиненні, а також інші обставини, які мають значення для справи. Наявним у матеріалах справи доказам, суд повинен дати належну оцінку.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Положеннями статей 251 та 252 КУпАП визначено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.

Частиною першою статті 130 КУпАП передбачена відповідальність як за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, так і за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Адміністративна відповідальність на підставі частини 1 статті 130 КУпАП настає, зокрема, за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Процедура та порядок огляду на стан сп`яніння регламентуються ст. 266 КУпАП, Порядком направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 р. № 1103 та Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України 09 листопада 2015 р. № 1452/735.

Одним із доводів апеляційної скарги є відсутність факту керування ОСОБА_1 транспортним засобом.

Однак зі змісту відеозаписів з нагрудних камер працівників патрульної поліції вбачається, що саме ОСОБА_1 перебував за кермом транспортного засобу вночі 07.11.2022 року і будь-які інші особи у автомобілі або поруч відсутні.

Як вірно було визначено судом першої інстанції, точний час керування - 04:15, а не 04:27, як вказано у протоколі про адміністративне правопорушення, адже за даними всіх відеозаписів з усіх нагрудних камер поліцейських слідує, що о 04:16 автомобіль був знерухомлений.

Апеляційний суд бере до уваги, що з відеозапису з нагрудної боді-камери чітко вбачається, що автомобіль був зупинений і знаходився посеред проїзної частини на смузі руху зустрічного транспорту.

Працівником поліції було озвучено ОСОБА_1 виявлення у нього ознак алкогольного сп`яніння та запропоновано пройти огляд у встановленому законом порядку. Однак ОСОБА_1 сказав, що не може пройти огляд ні на місці зупинки транспортного засобу, ні у закладі охороні здоров`я.

Отже, посилання апелянта на те, що транспортний засіб не рухався, а ОСОБА_1 не перебував за кермом транспортного засобу та обставини щодо перебування у транспортному засобі інших осіб, зокрема «Василя», апеляційний суд оцінює критично як такі, що спростовуються матеріалами справи.

Так, зі змісту відеозапису з нагрудної боді-камери поліцейського вбачається, що поліцейські підійшли до транспортного засобу ОСОБА_1 , який знаходився на сидінні водія. При цьому фари транспортного засобу були ввімкнені, перед транспортним засобом стояв військовий, який і спинив автомобіль.

Поліцейський запитав у ОСОБА_1 : «Що за гонщік?», «Куди летите?», на що ОСОБА_1 відповів «Куди попало». Поліцейський наголосив «Зустрічний рух!», на що ОСОБА_1 відповів: «Ну вибачайте».

При цьому ОСОБА_1 під час зупинки транспортного засобу та оформлення протоколу про адміністративне правопорушення не заперечував факт керування ним транспортним засобом, а почав стверджувати, що він не керував транспортним засобом лише після оголошення йому працівником поліції змісту протоколу про адміністративне правопорушення.

Враховуючи викладене, суд виходить з того, що установлення події та складу адміністративного правопорушення в цілому відбулося відповідно до приписів ст. 266 КУпАП та вимог Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства охорони здоров`я України № 1452/735 від 09.11.2015, а тому підстав для закриття провадження у справі та для повернення протоколу про адміністративне правопорушення не встановлено.

Спростовується матеріалами справи й довід апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не було запропоновано пройти огляд на стан сп`яніння у медичному закладі, оскільки як вбачається зі змісту відеозапису працівником поліції спочатку було запропоновано ОСОБА_1 пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці за допомогою газоаналізатора Драгер, а після відмови ОСОБА_1 від проходження огляду на місці запропоновано останньому проїхати на огляд до закладу охорони здоров`я, на що ОСОБА_1 також не погодився.

Відеозапис є одним із об`єктивних доказів у справі про адміністративне правопорушення, оскільки на ньому зафіксована подія правопорушення. Відеозапис суд оцінює в сукупності з іншими дослідженими судом та наведеними в даній постанові доказами, і така сукупність належних та допустимих доказів свідчить про беззаперечну доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Крім того, апеляційний суд критично оцінює довід апелянта про те, що в протоколі про адміністративне правопорушення від 07.11.2022 р. зазначено, що водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом з «ознаками алкогольного сп`яніння», а не «в стані алкогольного сп`яніння», як визначено ч. 1 ст. 130 КУпАП та п. 2.5 ПДР України, з огляду на наступне.

Як вже було вказано судом вище, частиною першою статті 130 КУпАП передбачена відповідальність як за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, так і за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Відповідно до п. 2. Розділу І Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.

Згідно положень п. 2.5. ПДР водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

З матеріалів справи вбачається, що працівниками поліції було виявлено у водія ОСОБА_1 ознаки алкогольного сп`яніння, що, відповідно, стало підставою для вимоги поліцейського до ОСОБА_1 пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного сп`яніння.

Однак ОСОБА_1 вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного сп`яніння не виконав.

Таким чином, у даній справі має місце порушення ОСОБА_1 п. 2.5. ПДР, що відповідно передбачає виявлення працівником поліції у водія ознак алкогольного сп`яніння, а не встановлення перебування останнього у стані алкогольного сп`яніння, що є іншим складом адміністративного правопорушення.

Апелянт вважає, що поліція не вжила жодних дій щодо надання водію ОСОБА_1 можливості реалізувати своє право на отримання правової допомоги.

З цього приводу варто зазначити таке.

Згідно з п. 1.3. Правил дорожнього руху, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Вказаний нормативний акт встановлює презумпцію знання водієм транспортного засобу його положень та однозначного обов`язку їх виконання.

Згідно з п. 2.5 Правил дорожнього руху, водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

За змістом ст. 68 Конституції України незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

У рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 року Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати зазначив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Окрім того, з дослідженого відеозапису вбачається, що працівники поліції неодноразово та чітко пояснили, що вбачають у водія ознаки алкогольного сп`яніння та запропонували пройти огляд на місці зупинки транспортного засобу або у медичному закладі. При цьому, стан, у якому перебував ОСОБА_1 , що вбачається з відеозапису беззаперечно свідчить про наявність у останнього ознак алкогольного сп`яніння. Той факт, що ОСОБА_1 під час події перебував у стані алкогольного сп`яніння не заперечував і його захисник Намчук В.М. у судовому засіданні під час перегляду справи апеляційним судом, що спростовує доводи апеляційної скарги щодо відсутності законних підстав у працівників поліції на проведення огляду на стан сп`яніння.

Також не заслуговують на увагу й доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 не було роз`яснено його права, оскільки працівниками поліції було роз`яснено ОСОБА_1 його права, що також зафіксовано відеозаписом.

При цьому, поведінка ОСОБА_1 на відеозаписі вказує, що він не вимагав роз`яснення йому певних прав або особливостей процедури, повністю усвідомлював вимогу поліції пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння, вів себе агресивно, вживав нецензурну лексику щодо працівників поліції.

Разом з тим, ОСОБА_1 не заявляв клопотання про надання йому правової допомоги чи необхідність отримання юридичних послуг.

Враховуючи наведене, апеляційний суд доходить висновку про дотримання права на захист ОСОБА_1 та усвідомлення ним суті інкримінованого йому діяння.

Щодо доводу апелянта про відсутність доказів порушення правил дорожнього руху апеляційний суд зауважує, що зі змісту матеріалів справи вбачається, що подія адміністративного правопорушення відбулася під час дії комендантської години, що відповідно, є підставою для зупинки транспортного засобу.

Не може бути достатнім доводом для скасування оскаржуваної постанови довід апелянта про те, що поліцейський, коли підходив до ОСОБА_1 , не назвав своє прізвище, посаду, спеціальне звання.

Апелянт зауважував, що згідно із записами, долученими до справи, о 04 год. 22 хв. 30 сек. поліція безрезультатно неодноразово намагалась завести двигун автомобіля, але він був в несправному технічному стані, а також був зігнутий диск, спущене передне колесо, за викликом поліції його забрав евакуатор.

Однак апеляційний суд вважає, що вказані обставини можуть підтверджувати лише факт несправності транспортного засобу вже після його зупинки працівниками поліції.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують висновків суду про доведеність вини ОСОБА_4 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин, доводи апеляційної скарги, розцінюються апеляційним судом критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства.

Враховуючи викладене, за результатами апеляційного перегляду справи про адміністративне правопорушення не встановлено порушення судом першої інстанції норм процесуального права чи неправильного застосування норм матеріального права, висновки суду доводами апеляційної скарги не спростовані.

Оскільки судове рішення, яке оскаржується, є законним, обґрунтованим та вмотивованим, суд апеляційної інстанції залишає його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2023 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у виді штрафу в розмірі 1 000 (однієї тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян), що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) грн. у дохід держави з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік. Стягнуто з ОСОБА_1 у дохід держави судовий збір у сумі 536 (п`ятсот тридцять шість) грн 80 коп. - залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Намчуком Володимиром Миколайовичем - залишити без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя Р.В. Березовенко