Справа № 464/458/24 Головуючий у 1 інстанції: Мичка Б.Р.
Провадження № 33/811/327/24 Доповідач: Партика І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі: судді Партики І.В., особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та його захисника адвоката Стефановича Юрія Михайловича, потерпілої ОСОБА_2 та її представника адвоката Заремби Ольги Вікторівни, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові, апеляційну скаргу представника потерпілої адвоката Заремби Ольги Вікторівни на постанову Сихівського районного суду м. Львова від 13 лютого 2024 року щодо ОСОБА_1 ,

встановив:

відповідно до протоколу, ОСОБА_1 , 05 січня 2024 року за адресою: АДРЕСА_1 , вчинив відносно своєї дочки ОСОБА_2 психологічне та фізичне домашнє насильство, що виражалося нецензурною лайкою, бив ремнем по обличчі та руках.

Постановою Сихівського районного суду м. Львова від 13 лютого 2024 року, закрито провадження в справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, відносно ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Не погоджуючись з даною постановою представник потерпілої - адвокат Заремба О.В. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржену постанову та встановити наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

В мотивах апеляційної скарги зазначає, що постанова суду винесена з порушенням норм процесуального права, судом не з`ясовано повно та об`єктивно обставини справи.

Повідомляє, що ОСОБА_1 умисно вчинив дії фізичного та психологічного насильства, оскільки він влаштував гучний скандал, лаявся на ОСОБА_2 нецензурною лайкою, бив ременем по обличчі, кидав пилососом. Також зазначає, що ОСОБА_2 та її донька потерпають від домашнього насильства на протязі 7-ми років. ОСОБА_1 погрожує здати її у психлікарню, а її дитину у дитячий будинок, окрім того, він замахувався на неї кухонною товкачкою, погрожував рознести голову, штовхав у груди трилітровою банкою, принижує її, налаштовує дитину проти неї.

Наголошує, що в матеріалах справи наявні пояснення особи, яка притягується до адміністративної відповідальності та потерпілої, які підтверджують наявність складу адміністративного правопорушення, окрім того до матеріалів справи долучено інші докази.

Вислухавши доповідь судді, виступ потерпілої та її представника на підтримку аргументів апеляційної скарги, пояснення особи, яка притягується до адміністративної відповідальності та його захисника на заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Частиною 7 ст. 294 КУпАП встановлено, що апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Як зазначено в ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до ч. 1 ст.173-2 КУпАП передбачена відповідальність за вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі його винесення.

Об`єктом цього правопорушення є суспільні відносини у сфері захисту прав громадян.

Об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого зазначеною статтею, полягає в умисному вчиненні будь-яких з зазначених в диспозиції дій, та передбачає існування обов`язкової ознаки можливість настання чи настання фізичної чи психологічної шкоди, яка була чи могла бути завдана потерпілому.

Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю вини у формі умислу.

Для встановлення події правопорушення, зазначеного у ч. 1 ст.173-2 КУпАП, необхідно з`ясувати чи дійсно особа, яка притягується до адміністративної відповідальності, вчинила домашнє насильство.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Відповідно до п. 14 ст. 1 цього Закону, психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Відповідно до п. 17 ст. 1 цього Закону фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, при розгляді даної справи, дотримався зазначених вимог закону, повно й всебічно з`ясував усі обставини, які мають значення для правильного вирішення справи

Апеляційний суд зазначає, що в протоколі про адміністративне правопорушення серії ВАД № 553656 від 05 січня 2024 року (а.с. 1) не зазначено об`єктивної сторони правопорушення, окрім того апелянтом не надано жодних доказів суду першої та апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 було завдано, чи могло бути завдано шкоду психологічному чи фізичному здоров`ю ОСОБА_2 .

В судовому засіданні апеляційного суду потерпіла ОСОБА_2 та її представник адвокат Заремба О.В. повідомили, що 5 січня 2024 року її батько ОСОБА_1 вчинив домашнє насильство, щодо неї, а саме в них виник конфлікт у зв`язку із винесенням судового наказу про сплату боргу та арешту її рахунку. Окрім того, зазначила, що неприязні стосунки із батьком тривають на протязі тривалого часу.

ОСОБА_1 та його захисник адвокат Стефанович Ю.М. повідомили, що жодного насильства ОСОБА_1 не вчиняв, окрім того вони підтвердили той факт, що конфлікт має тривалий характер.

Як слідує з протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАД № 553656 від 05 січня 2024 року (а.с.1), у протоколі працівником поліції не зазначено конкретних наслідків діяння ОСОБА_1 у виді завданої шкоди психічному, фізичному здоров`ю потерпілої, окрім того матеріали судової справи не містять доказів завдання чи можливості завдання шкоди потерпілій. Не встановлено таких і в судовому засіданні.

Також, із письмових пояснень ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 4, 5),не вбачається, що 5 січня 2024 року особа, яка притягується до адміністративної відповідальності вчинила дії, пов`язані з насильством в сім`ї, які завдали шкоди фізичному та психологічному стану потерпілої.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції, що факт домашнього насильства, що проявлявся у вчиненні ОСОБА_1 в сторону потерпілої не знайшли свого підтвердження.

Апеляційний суд зазначає, що для того, щоб відрізнити насильство від конфлікту, необхідно звернути увагу на те, що насильство є результатом свідомих дій людини і характеризується такими основними ознаками: умисність; спричинення шкоди; порушення прав і свобод людини; значна перевага сил (фізичних, психологічних, економічних, чи пов`язаних з вищою посадою тощо) того, хто чинить насильство. Насильство - це умисні дії однієї або кількох осіб, що спричиняють шкоду іншій особі, порушують права і свободи та відбуваються в умовах значної переваги сил тих, хто скоює ці дії, що унеможливлює самозахист особи, котра страждає від цих дій. Якщо у вказаних діях відсутня хоча б одна з наведених ознак, такі дії не є насильством. Конфлікт - це зіткнення протилежних інтересів і поглядів, напруження і крайнє загострення суперечностей, що може призвести до активних дій, ускладнень, боротьби. Під час конфлікту часто відсутні одна чи кілька вищеперераховані ознаки. Ескалація конфлікту може привести до насильства, та не обов`язково завжди приводить.

Доводи апелянта, що в матеріалах справи наявні пояснення особи, яка притягується до адміністративної відповідальності та потерпілої, які підтверджують наявність складу адміністративного правопорушення, то такі не заслуговують на увагу апеляційного суду, оскільки ці пояснення лише підтверджують, що між членами сім`ї виник конфлікт 5 січня 2024 року, однак не містять доказів вчинення ОСОБА_3 домашнього насильства.

Виходячи з положень ст. 8, ст. 62 Конституції України, дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до принципу «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у п. 43 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кобець проти України» від 14 лютого 2008 року, доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом.

У рішенні по справі «Барбера, Мессеге і Хабардо проти Іспанії» ЄСПЛ зазначив, що п. 2 статті 6 Конвенції вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень судді відійшли від упередженої думки, що обвинувачений вчинив злочинне діяння, так як обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь обвинуваченого.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, окрім того, що інкриміноване правопорушення було вчинене і правопорушник є винним у його вчиненні. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Необхідно, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

З огляду на викладене, ретельно дослідивши та перевіривши в ході апеляційного розгляду усі наявні в справі докази, вислухавши учасників процесу, апеляційний суд приходить до переконання про відсутність в діях ОСОБА_1 складу правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, за обставин, викладених у протоколі, оскільки належних, достовірних і допустимих доказів, яких було б достатньо для визнання його винуватим у вчиненні даного правопорушення в судовому засіданні встановлено не було.

Конфлікт, який має місце в сім`ї виник з приводу користування житловою площею в квартирі, а тому не може ототожнюватися із домашнім насильством, передбаченим ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Інші доводи апеляційної скарги адвоката Заремби О.В. не спростовують висновки суду першої інстанції.

При апеляційному перегляді, не встановлено порушень суддею першої інстанції вимог ст. ст. 279, 280 КУпАП, докази перевірені на їх допустимість, належність та достатність відповідно до положень ст. 252 КУпАП, а усі обставини, що мають значення для вирішення справи, суд першої інстанції з наведенням відповідних мотивів встановив.

Істотних порушень вимог процесуального закону чи неправильного застосування норм матеріального права, які є підставою для зміни чи скасування постанови, апеляційним судом не встановлено.

На переконання апеляційного суду, оскаржувана постанова суду першої інстанції є законною, обґрунтованою та вмотивованою, відтак підстав для задоволення апеляційних вимог адвоката Заремби О.В. апеляційний суд не знаходить.

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд, -

постановив:

постанову Сихівського районного суду м. Львова від 13 лютого 2024 року щодо ОСОБА_1 залишити без задоволення, а апеляційну скаргу адвоката Заремби Ольги Вікторівни, подану в інтересах ОСОБА_2 без змін.

Постанова є остаточна й оскарженню не підлягає.

Суддя Партика І.В.