справа № 208/1162/24
провадження № 3/208/962/24
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2024 р. м. Кам`янське

Суддя Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області Івченко Т.П., розглянувши матеріали справи про адміністративне правопорушення відносно:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, не працює, проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт громадянки України № НОМЕР_1 , виданий 28.03.2023 року, орган видачі, центр 1222, протягом року до адміністративної відповідальності не притягалась,

за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.184 КУпАП, протокол про адміністративне правопорушення серії ВАВ №595878 від 01.02.2024 року, -

встановив:

01.02.2024 року о 13:45 год. гр. ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_2 , перебувала у п`яному вигляді, ухилилась від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, виховання її дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , чим вчинила адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.184 КУпАП.

ОСОБА_1 ,. в судовому засіданні надала письмові пояснення, в яких заперечила проти обставин, викладених в протоколі, вказує що 01.02.2024 р. об 11:00 год. була у державного психолога після складеного на неї протоколу за насилля в сім`ї, після забрала дитину з школи та пішли додому, потім син пішов на прогулянку з бабусею. Вже в вечері дізналась від сестри що дзвонили незнайомі люди та цікавились данними дитини, з сестрою конфліктує давно, але та каже що ніяких даних не давала. Дитину виховує самостійно, вважає що батьківські обов`язки виконує на належному рівні, дитина одягнена, накормлена та ходить до школи. Вказує що протокол складався без неї, зверталась до поліції зі скаргою та просила надати їй копію протоколу.

Свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні надала письмові пояснення, в яких вказує, що вона ВПО з м. Нікополь, 01.02.2024 р. по вул. С.Слісаренка з 7ї лікарні до неї пристала раніше невідома їй громадянка, почала розказувати як її все дістало, що хоче щоб прийшла Росія, при цьому перебувала в п`яному вигляді, поруч з нею був неповнолітній хлопчик на вид 7-10 років. ОСОБА_3 намагалась сказати їй щоб та відстала, але вона не припиняла чиплятись. Неподалік стояла машина патрульної поліції, до яких ОСОБА_3 звернулась, при працівниках жінка продовжила лаятись, махала руками та погрожувала

Вивчивши та дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, письмові пояснення особи, яка притягається до відповідальності, свідка, приходжу до висновку про доведеність вини ОСОБА_1 , у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.184 КУпАП.

Так адміністративна відповідальність особи передбачена за одне із діянь визначених у ч.1 ст.184 КУпАП, а саме за ухилення батьків або осіб, які їх замінюють, від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітніх дітей. Таке ухилення може полягати у різних формах бездіяльності, пов`язаної з незабезпеченням їхнього належного виховання, навчання та створення необхідних умов життя.

Права, обов`язки та відповідальність батьків за виховання та розвиток дитини встановлено статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 року, №2402-III, статтями 150, 180 Сімейного кодексу України.

Частиною 1 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, №789 встановлено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини (ч.2 ст.27 Конвенції ООН).

Обов`язок батьків щодо виховання та розвитку дитини закріплений у ст.150 Сімейного кодексу України. До кола обов`язків батьків входить турбота про здоров`я, фізичний, психічний і моральний розвиток дитини. У розумінні положень ч.1 ст.18 Конвенції про права дитини, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини.

Відповідно до ч.4 ст.155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Згідно з ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних, історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Таким чином, ухилення батьків або осіб, які їх замінюють, від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітніх дітей, передбачає бездіяльність, внаслідок якої обов`язки по вихованню виконуються неякісно та не в повному обсязі. Таке ухилення може полягати у різних формах бездіяльності, пов`язаної з незабезпеченням необхідних умов життя, належного виховання, навчання неповнолітніх дітей: залишення впродовж тривалого строку дитини без будь-якого нагляду, ухилення від виховання дітей (у тому числі незабезпечення відвідування ними школи, контролю за дозвіллям), незабезпечення безпечних умов перебування за місцем проживання чи в іншому місці, невжиття заходів щодо їх лікування, безпідставне обмеження в харчуванні, одязі, інших предметах першої необхідності, штучне створення незадовільних побутових умов, тощо.

Статтею 150 Сімейного кодексу України визначено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини: Батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

При цьому у п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Жорстоке поводження полягає у фізичному або психічному насильстві, застосуванні недопустимих методів виховання, приниженні людської гідності дитини тощо. Хронічний алкоголізм батьків і захворювання їх на наркоманію мають бути підтверджені відповідними медичними висновками. Як експлуатацію дитини слід розглядати залучення її до непосильної праці, до заняття проституцією, злочинною діяльністю або примушування до жебракування.

За встановлених фактичних обставин справи, судом беззаперечно встановлено, що ОСОБА_1 , вчинила адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.184 КУпАП, оскільки вищезазначені факти її вини є переконливими, достатніми, в повному обсязі відповідають фактичним обставинам справи та знайшли своє підтвердження в доказах, які містяться в матеріалах справи, що були повно та всебічно досліджені під час розгляду адміністративного матеріалу, а саме в протоколі про адміністративне правопорушення серії ВАВ №595878 від 01.02.2024 р., в якому викладено суть та обставини правопорушення; рапорті інспектора ВРПП Кам`янського РУП ст.лейтенанта поліції Мостіпан Ю., в якому вона доповідає що під час несення служби 01.02.2024 р. о 13:40 год. до них звернулась жінка ОСОБА_3 , яка повідомила що по АДРЕСА_2 ходить жінка з явними ознаками алкогольного сп`яніння, обзиває її сепаратисткою, розхитується по дорозі внаслідок сп`яніння, поруч з нею перебуває дитина, (хлопчик 7-10 років) який плаче та проситься додому, на місці було встановлено жінку ОСОБА_1 та її син ОСОБА_2 , на Щербину було складено протокол за ч.1 ст.184 КУпАП та Постанову за ч.1 ст.178 КУпАП, дитину передано бабусі; письмових поясненнях свідка ОСОБА_3 , наданих нею під час складання протоколу, та безпосередньо у суді, в яких вона вказує на непристойну поведінку гр. ОСОБА_2 у присутності дитини.

Невизнання вини ОСОБА_2 та її пояснення щодо подій суд розцінює критично, як спосіб захисту, обраний порушницею з метою уникнення адміністративної відповідальності.

При цьому, обставин, які б спростовували дані, що містяться в матеріалах адміністративної справи, з урахуванням наявних у справі належних доказів, судом не встановлено.

Відповідно до ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.

Згідно зі ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Крім того, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважені оцінювати надані їм докази (п.34 рішення у справі «Тейксейра де Кастор проти Португалії» від 09.06.1998 року, п.54 рішення у справі «Шабельника проти України» від 19.02.2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією про захист прав і основоположних свобод

Приймаючи до уваги викладене, роблю висновок про доведеність вини правопорушниці в тому, що вона ухилялась від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов виховання неповнолітньої дитини, чим порушила вимоги ч.1 ст.184 КУпАП.

Разом з цим, вирішуючи питання про накладення адміністративного стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, беручи до уваги характер вчиненого правопорушення, особу правопорушниці, яка не визнає вину, раніше до адміністративної відповідальності не притягалась, ступінь її вини, вік, майновий стан, відсутність обставин, які обтяжують та пом`якшують відповідальність, вважаю, що адміністративним стягненням, необхідним для виховання ОСОБА_1 , у дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття та запобіганню вчиненню ним нових правопорушень, повинна бути міра відповідальності у виді штрафу в межах санкції статті, за якою він притягається до адміністративної відповідальності.

Відповідно до вимог ст.40-1 КУпАП. судовий збір у провадженні по справі про адміністративне правопорушення у разі винесення судом (суддею) постанови про накладення адміністративного стягнення сплачується особою, на яку накладено таке стягнення.

Згідно з ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», у разі ухвалення судом постанови про накладення адміністративного стягнення з правопорушника стягується судовий збір 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Оскільки ОСОБА_1 , визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення та притягнуто до адміністративної відповідальності, вважаю необхідним стягнути з неї на користь держави судовий збір у розмірі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок.

Керуючись ч.1 ст.184, ст.ст.268, 283, 284 КУпАП, суддя -

постановив:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України - визнати винною у вчиненні правопорушення передбаченого ч.1 ст.184 КУпАП та накласти адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що дорівнює 850 (вісімсот п`ятдесят) грн. 00 коп..

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки

України, не працює, проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт громадянки України № НОМЕР_1 , виданий 28.03.2023 року, орган видачі, центр 1222, на користь держави - судовий збір, у розмірі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок.

Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя Т.П. Івченко