Провадження №: 3/755/1561/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"22" березня 2024 р. м. Київ

Cуддя Дніпровського районного суду міста Києва Бірса О.В. розглянувши справу про адміністративне правопорушення щодо притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреси: проживання - АДРЕСА_1 та реєстрації - АДРЕСА_2 , за ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративне правопорушення (далі - КпАП) в редакції Закону України № 1231-IX від 16.02.2021 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення відповідальності за окремі правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху», установив:

І. Обставини справи з`ясовані у провадженні

ОСОБА_1 (надалі - особа, що притягається до адміністративної відповідальності) 02 грудня 2023 року о 10:37 год. керувала ТЗ «Volkswagen», н.з. НОМЕР_1 , по пр-ту Р.Шухевича, 32 у м. Києві, з явними ознаками алкогольногосп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, поведінка, що не відповідає обстановці, нечітка мова, та від проходження медичного огляду на стан сп`яніння, відмовилась у встановленому законом порядку, у зв`язку з чим своїми діями порушила п. 2.5 Правил дорожнього руху.

Вказаних висновків суддя дійшов, враховуючи наступне.

ІІ. Позиція сторін

Усудовому засідання, особа, що притягається до адміністративної відповідальності пояснила, що 02 грудня 2023 року пробила колесо та заїхала на СТО на проспекті Шухевича. Коли заїжджала, то там поруч біля СТО стояли поліцейські. Надалі, коли несправності було усунуто, то сіла в автомобіль та почала виїжджати задом з СТО. У цей час її зупинили поліцейські, й запропонували пройти огляд на стан сп`яніння.

ОСОБА_1 вважала такі дії поліцейських незаконними, адже не допускала порушень ПДР.

Надалі, у ході діалогу поліцейські вказали, що вона може або пройти огляд у їх присутності або відмовитись від нього та пройти самостійно. Водій вирішила пройти огляд самостійно, у зв`язку з чим їй дали направлення і вона поїхала у лікарню, щоб пройти огляд.

Коли приїхала у медичний заклад, поінформувала, що слід пройти огляд, бо у відношенні неї складено протокол за ст. 130 КпАП. Однак медичний персонал закладу вказав, що, що такий огляд проводиться у присутності поліцейський, та у зв`язку з цим у проведенні огляду було відмовлено.

У зв`язку з чим, ОСОБА_1 вважає, що поліцейські ввели її в оману, адже як виявилось без них огляд водій не має змогу пройти.

Адвокат Гаврик А.В. зауважив, що провадження у справі слід закрити з підстав вказаних у клопотанні від 16 січня 2024 року, позаяк, поліцейськими здійснено провокацію до вчинення вказаного адміністративного правопорушення ОСОБА_1 , у т.ч. в порушення п. 8, 17 Розділу ІІ, ІІІ Інструкції № 1452/735, п. 7 Порядку № 1103, вказано їй на наявність можливості пройти огляд самостійно. Додатково захисник покликався на позицію КАС у справах №357/1527/22 (постанова від 23 червня 2022 року), №758/8994/22 (постанова від 22 травня 2023 року), №756/15644/20 (постанова від 08 лютого 2021 року), №362/4495/20 (постанова від 19 жовтня 2020 року).

Окрім того захисник вказав на порушення п. 1 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» з боку поліцейських, оскільки у період перебування ОСОБА_1 на території СТО останні спостерігали за її діями, однак не вжили заходів до вчинення адміністративного правопорушення за умов, що мали підозри щодо її стану у т.ч. сп`яніння.

ІІІ. Джерела права та акти їх застосування

Кодекс України про адміністративні правопорушення

Стаття 130. Керування транспортними засобами або суднами особами, які перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння […]

Керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння […], а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан […] сп`яніння […].

Стаття 266. […] огляд на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння […]

Особи, які керують транспортними засобами, […] і щодо яких є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння […] підлягають […] оглядові на стан […] сп`яніння […].

Огляд особи, яка керувала транспортним засобом, […] на стан […] сп`яніння […] проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, […]. Матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення.

У разі незгоди особи, яка керувала транспортним засобом, […] на проведення огляду […] поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров`я.

Огляд […] здійснюється в закладах охорони здоров`я не пізніше двох годин з моменту встановлення підстав для його здійснення. Огляд у закладі охорони здоров`я та складення висновку за результатами огляду проводиться в присутності поліцейського.

Огляд особи […] проведений з порушенням вимог цієї статті, вважається недійсним.

Направлення особи для огляду […] і проведення такого огляду здійснюються в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

ІV. Висновки посадової особи при розгляді справи у руслі з`ясованих обставини

Дослідивши матеріали справи, у відповідності до положень ст. 252 КпАП, а саме: оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, у тому числі з урахуванням наданих в суді пояснень особи, яка притягається до адміністративної відповідальності щодо часу, місця, способу настання обставин вказаних у протоколі про адміністративне правопорушення та безпосередньо її ролі в їх настанні, керуючись законом і правосвідомістю, приходжу до наступного.

Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року № 3353, встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (із змінами та доповненнями, ПДР України).

Пунктами 1.3 та 1.9 ПДР України встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Так, відповідно до пункту 2.5 наведених Правил, водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Статтями 251, 280 КпАП, визначено фактичні дані, обставини на основі яких, у визначеному законом порядку, орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, зокрема, ці дані встановлюються, у т.ч. протоколом про адміністративне правопорушення, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.

Тобто, будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, особа, що притягається до адміністративної відповідальності будучи водієм, у вказаній дорожній обстановці, вимог наведених Правил не дотрималась, оскільки її вина у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 КпАП повністю доведена, у розумінні ст. 251 того ж Кодексу, належними та допустимими доказами, а саме:

- протоколом про адміністративне правопорушення, який складений у максимальній відповідності з вимогами ст. 256 КпАП та містить необхідні у ньому відомості, зокрема щодо дати, часу, місця та способу вчинення самого адміністративного правопорушення, яке призвело до порушення ПДР України;

- відеозаписом з нагрудної відеокамери (відеореєстратора) працівників Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції, що здійснювали оформлення вчиненого особою, що притягається до адміністративної відповідальності, адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КпАП, який кореспондується з фактичними обставинами справи та указує на факт порушення водієм указаних правил ПДР.

Вимоги ст. 266 КпАП щодо алгоритму огляду дотримано. Відеозапис із нагрудного відеореєстратора інспектора, яким зафіксовано обставини зупинки автомобіля, є доказом, що може підтверджувати факт вчинення водієм порушення Правил дорожнього руху (див. постанову ВС у справі №678/991/17 від 15 листопада 2018 року);

- направленням на огляд від 02 грудня 2023 року, дані котрого кореспондуються з відомостями протоколу про адміністративне правопорушення у т.ч. щодо ідентифікованих ознак стану сп`яніння у водія.

При цьому, відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23 грудня 2005 року № 14 (із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України № 18 від 19 грудня 2008 р.), за ст. 130 КпАП стан сп`яніння встановлюють шляхом огляду правопорушника. Для притягнення до відповідальності за ч.1 ст. 130 КпАП не має значення, протягом якого часу особа, яка перебуває у стані сп`яніння чи під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, керувала транспортним засобом. Правопорушення вважають закінченим з того моменту, коли останній почав рухатись.

Що і мало місце в цьому випадку (фактор руху).

Отже, вказані докази у своїй сукупності однозначно вказують на порушенням ОСОБА_1 п. 2.5 ПДР за обставин наведених у п. І цієї постанови.

Аналізуючи доводи сторони захисту щодо порушення поліцейськими положень законодавства щодо умов зупинки водії та порядку огляду, суддя за своїм внутрішнім переконанням, виходить з наступного, як-то:

(і) передумови для зупинки

Захист покликався на відсутність передумов для зупинки ТЗ.

Водночас, в рапорті інспектора вказується причина зупинки - п. 3 ч. 1 ст. 35 Закону України «Про національну поліцію».

Вказана норма передбачає, що поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі якщо є інформація, що свідчить про причетність водія або пасажирів транспортного засобу до вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, або якщо є інформація, що свідчить про те, що транспортний засіб чи вантаж можуть бути об`єктом чи знаряддям учинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення.

В цій справі, за даними рапорту, очевидці вказали поліцейським (у ході розгляду допитати останніх змоги не вдалося, однак їх письмові пояснення наявні у справі), що водій імовірно перебуває в стані алкогольного сп`яніння. Тим самим, йдеться про те, що була наявна інформація, що свідчить про причетність водія до вчинення адміністративного правопорушення.

Тим самим, визначаюсь з достатністю цих даних, суддя зауважує, що ВС у постанові від 20 жовтня 2020 року в справі № 444/2115/17 вказав, що невиконання вимоги працівника поліції, яка, очевидно, входить до кола його повноважень, не може бути визнане правомірним, якщо особа, виходячи зі своєї оцінки ситуації, вважає таку вимогу безпідставною, і навіть якщо в подальшому виявиться, що ця вимога ґрунтувалася на неправильній оцінці ситуації поліцейським і не мала достатніх підстав. Таким чином, наявність чи відсутність у поліцейського підстав для пред`явлення вимоги, що входить у межі його повноважень, не може братися до уваги при вирішенні питання щодо наявності чи відсутності складу певного порушення.

Згідно зі ст. 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» ВС забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Реалізація цього завдання відбувається, зокрема, шляхом здійснення правосуддя, під час якого Верховний Суд у своїх рішеннях висловлює правову позицію щодо правозастосування, орієнтуючи в такий спосіб судову практику на однакове застосування норм права (див. п. 28 постанови ВС від 25 травня 2023 року в справі № 457/885/22).

Відповідно до ч. 6 ст. 13 зазначеного Закону висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. В ухвалі ВП ВС від 25 травня 2023 року в справі № 722/594/22 Велика Палата наголосила, що висновок щодо застосування норми права - це не завжди чітко сформульований висновок у судовому рішенні у формі постанови, у тому числі із заголовком «Висновок», це також правове обґрунтування одного чи кількох доводів касаційної скарги сторони, викладене в судовому рішенні як у формі постанови, так і ухвали, за змістом якого цілком зрозумілою є правова позиція щодо застосування конкретної норми.

За цих умов, відхиляються доводи сторони захисту з цього питання, оскільки наявність чи відсутність у поліцейського підстав для пред`явлення вимоги, що входить у межі його повноважень, не може братися до уваги при вирішенні питання щодо наявності чи відсутності складу певного порушення. Більш того, невиконання вимоги працівника поліції, яка, очевидно, входить до кола його повноважень, не може бути визнане правомірним, якщо особа, виходячи зі своєї оцінки ситуації, вважає таку вимогу безпідставною, і навіть якщо в подальшому виявиться, що ця вимога ґрунтувалася на неправильній оцінці ситуації поліцейським і не мала достатніх підстав.

Неможливість допиту очевидців, письмові показання котрих наявні у справі на суть вказаних висновків вплинути не здатна, як і змінити хід оцінки обставин в силу позиції ВС у постанові від 20 жовтня 2020 року в справі № 444/2115/17, а тому розгляду провадження було завершено без їх допиту, однак із вжиттям заходів для цього;

(іі) провокація

Згідно п. 72, 73 постанови ВС від 30 січня 2024 року в справі № 725/1375/19 для встановлення факту провокації злочину визначальним є з`ясування питань: чи були дії правоохоронних органів активними, чи мало місце з їх боку спонукання особи до вчинення злочину, наприклад прояв ініціативи у контактах з особою, повторні пропозиції, незважаючи на початкову відмову особи, наполегливі нагадування; чи було би скоєно злочин без втручання правоохоронних органів. Слід врахувати, що жодна з обставин сама по собі не може бути визначальною для висновку про наявність або відсутність провокації. Лише оцінивши всі фактичні і юридичні аспекти події в сукупності, суди можуть зробити висновок, чи була поведінка агентів такою, що спонукала особу до дій, які та не вчинила б без їх втручання.

Переглянувши відеозапис наявний у справі та оцінивши всі фактичні і юридичні аспекти події в сукупності, суддя робить висновок, що не може йтися про схиляння суб`єкта до певних протиправних дій.

У т.ч. у ході спілкування, ОСОБА_1 поліцейськими було запропоновано у тактичній формі, понад 10 разів пройти огляд, як на місці, так і у супроводі поліцейських в медичному закладі, однак у водія постійно були супутні вимоги, умови, за яких вона буде проходити огляд, котрі не передбачені законодавством.

Умови і правила оглядів також попередньо детально були роз`ясненні особи.

Об`єктивна сторона правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 130 КпАП полягає в ухиленні осіб, які керують транспортними засобами від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку.

Суб`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КпАП характеризується наявністю прямого умислу на відмову від проходження огляду на стан сп`яніння.

Що прямо простежується з відеозапису. Поведінка водія однозначно вказує на таке ухилення з прямим умислом, що слідує у т.ч. щонайменше з фактору роз`яснення поліцейськими інформації проте, що оскільки, вона, як водій відмовилась від огляду на місці, слід прослідувати до медичного закладу у супроводі поліцейських на їх ТЗ, але водій наполягає, що поїде на власному, навіть, після нагадування, що у зв`язку з підозрою на її перебування в стані сп`яніння керування ТЗ, це не є можливим.

Здійснення кількаразових викликів поліції, з вказівкою, що зупинили невідомі в воєнний стан, хоча поліцейські представилися і за того об`єму даних, котрий був наданий, водій була свідома про причини комунікації з правоохоронцями.

Тим самим, у такий спосіб, через свого роду спотворення права, вчиняється зловживання правом. У цьому випадку особа надає своїм діям певну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право (позиція викладена у постанові ВС від 08 травня 2018 року у справі №910/1873/17).

Суддя не розглядає в цій ситуації роз`яснення особі прав та умов огляду з боку поліцейських, котре відбувалось тривалий час, та в поєднанні з поведінкою особи зафіксованою на записі, як введення в оману водія.

Кілька моментів запису (діалогу):

перший:

ОСОБА_2 : … віддавай права, я поспішаю до косметолога … після поїду, куди треба, на Запорожця, чи куди там …

Що уже саме по собі вказує на те, хто був ініціатором врегулювання питання поза правовим полем.

другий:

- поліцейський: ОСОБА_3 , Ви їдете до лікаря нарколога ?

ОСОБА_2 : … з косметологом переписуюсь.

- поліцейський: та Ви б уже повернулися і поїхали до косметолога … (через певний час, десь до хвилини) ОСОБА_3 , закінчили ? (йдеться про діалог з косметологом).

ОСОБА_2 : ні. (поліцейський надає змогу понад хвилину, аби врегулювати свої питання водієві).

- поліцейський: ОСОБА_3 , скільки це у Вас займе часу ? (діалог з косметологом) ?

ОСОБА_2 : не знаю.

- поліцейський: а хто знає ?

ОСОБА_2 : мовчить тривалий час.

- поліцейський: довго ще нам очкувати ?

ОСОБА_2 : ну я переписуюсь.

- поліцейський: і довго це все буде ?

ОСОБА_2 : мовчки киває плечима (знак розуміє під собою «не знаю»);

На іншому уривку на питання скільки ще очікувати її відповідь водій вказує «години, 2, 3, 5, не знаю».

третій:

- поліцейський: ОСОБА_3 , будете проходити огляд у лікаря;

ОСОБА_2 : я зайнята … Мені все рівно, як ви розцінюєте мою поведінку;

четвертий: (момент фіксації після 11:00 год. згідно часу на камері)

- поліцейський: ОСОБА_3 , Ви відмовляєтесь їхати до лікаря нарколога ?

ОСОБА_2 : да, відмовляюсь, ага.

В той час, як зловживання - це також і неналежне використання наявних у нього процесуальних обов`язків, що виражається у винних процесуальних діях або бездіяльності.

Тобто, діалог (наводиться як приклад уривком з усього запису) однозначно вказує на обрану лінію поведінки особи. Так, на пряме питання, чи готова вона їхати до медичного закладу, тривалий час розповідає про свій діалог з косметологом, як причину, що унеможливлює врегулювання питання порушеного поліцейським.

Увесь запис на відео не вказує на намагання поліцейського ввести особу в оману, апріорі засвідчує намагання особи цілеспрямовано уникнути огляду.

Тобто, не була поведінка агентів такою, що спонукала особу до дій, які та не вчинила б без їх втручання, позаяк з самого першу моменту комунікації лінія поведінки водія була сталою й направленою на уникнення відвідування лікарня у супроводі поліцейських з тих чи інших причин, котрі зазнавали змін у ході доволі тривалого по часу діалогу.

У т.ч. діалог з 11:01 год. і далі, на котрий покликається захист уривчасто, не вказує на провокацію, позаяк поліцейський після наведення інформації про право відмови роз`яснює наслідки реалізації цього права (права відмови від огляду).

Події, на котрі покликається захист з відеозапису в період о 12:13 год. (час камери) відбуваються уже після оголошення протоколу та вручення направлення. Тобто діалог відбувається після фіксації фактору відмови, тобто порушення п. 2.5 ПДР і складання протоколу.

Покликання захисту на судові рішенні КАС при їх аналізі в ЄРДСР (згідно ч. 3 ст. 6 Закону України «про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру) вказує на відмінні ситуації, ані ж ту, що аналізується в цій справі, щодо лінії поведінки поліцейських;

(ііі) порушення інших правил, умов та норм законодавства

ЄСПЛ були визначені критерії, за наявності одного із яких, будь-яке правопорушення повинне розцінюватись як кримінальне і розглядатись за процедурою, визначеною національним законодавством для кримінальних правопорушень. Такими критеріями є: 1) юридична кваліфікація діяння в національному законодавстві [тобто з`ясування того, як кваліфікують діяння в національному праві: кримінальне правопорушення (злочин), адміністративне правопорушення, дисциплінарне тощо]; 2) природа правопорушення; 3) характер і суворість (ступінь тяжкості) покарання, що його може бути застосовано до особи [рішення у справі Engel and others v. The Netherlands від 8 червня 1976 року (заяви № № 5100/71; 5101/71; 5102/71; 5354/72; 5370/72), § 82, § 83]. Перший критерій є лише початковим і не має визначального значення. Водночас другий і третій критерії є вирішальними для з`ясування того, чи підпадає діяння під визначення «кримінальне правопорушення» у розумінні Конвенції. Для застосування Конвенції в аспекті розуміння поняття «кримінальне звинувачення» достатньо, щоб правопорушення за своїм характером вважалось «кримінальним» згідно з Конвенцією або щоб за вчинене правопорушення до особи було застосовано покарання, яке за своїм характером і ступенем суворості належало в цілому до «кримінальної» сфери [рішення у справі Lutz v. Germany від 25 серпня 1987 року (заява № 9912/82), § 55]. Таким чином, за сталою практикою Європейського суду з прав людини такі адміністративні стягнення, як адміністративний арешт і значні адміністративні штрафи, є співмірними з кримінальним покаранням [рішення у справах Engel and others v. The Netherlands від 8 червня 1976 року (заяви №№ 5100/71; 5101/71; 5102/71; 5354/72; 5370/72), Гурепка проти України від 6 вересня 2005 року (заява № 61406/00), A. Menarini Diagnostics S.R.L. v. Italy від 27 вересня 2011 року (заява № 43509/08)].

Відповідно, з урахуванням наведених критеріїв та позиції КС України викладеній в Рішенні від 15.06.2022 № 4-р(II)/2022 в справі № 3-321/2019(7780/19, 91/21) санкцію щодо порушення, за діяння яке висуваються особі, у цій справі, розцінюється, як кримінальне, а тому підлягають розгляду з урахуванням процедури, визначеної національним законодавством для кримінальних правопорушень, а постановою від 15 лютого 2018 року в справі №357/14462/14-к Верховний Суд, що не ґрунтується на вимогах процесуального закону ситуація, при якій підставою для визнання доказів недопустимими виступає якість змісту документів та те, що у постанові від 8 жовтня 2019 року у справі №639/8329/14-к Верховний Суд визначив, що підставою для визнання доказів недопустимими є не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних. … суд, вирішуючи питання щодо допустимості доказу має обґрунтувати, чому він вважає порушення фундаментального права або свободи настільки істотним, щоб зумовити визнання доказу недопустимим, але ці обставини у даній справі судом не установлені.

В постанові від 06 липня 2021 року у справі № 720/49/19 ВС зауважив, що за наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли вони: прямо та істотно порушують права і свободи людини; та/або надають підстави для сумнівів у достовірності отриманих фактичних даних, які не видалося за можливе усунути в ході судового розгляду.

Повертаючись до обставин цієї справи Суд зауважує, що вважає такий підхід правильним, оскільки він ґрунтується на розумінні, що для прийняття рішення у справі Суд має отримати якомога більшу інформацію щодо фактичних обставин, важливих для вирішення справи, забезпечивши сторонам можливість у змагальній процедурі перевірити та заперечити цю інформацію. Виключення доказів, які можуть мати стосунок до важливих фактів справи, є крайнім заходом, який має застосовуватися у разі, якщо іншими засобами неможливо усунути фактори, які перешкоджають забезпеченню справедливого судового розгляду

Безумовно, істотне порушення фундаментальних справ і свобод особи не може бути терпимим у правосудді, і суди мають протистояти таким порушенням для того, щоб органи правопорядку не перетворили такі методи у звичайну практику.

Водночас порушення тих чи інших численних формальностей, які регулюють порядок чи окремих процесуальних дій і які жодним чином не зачіпають права і свободи особи, мають оцінюватися виходячи з балансу конкуруючих інтересів: потреби суспільства у розкритті правопорушення і покаранні винуватця та важливості тих формальностей для забезпечення справедливості розгляду справи в цілому.

Так, проведення огляду на стан сп`яніння здійснюється в порядку, встановленому ст.266 КпАП, відповідно до Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої спільним Наказом МВС України та МОЗ України від 09.11.2015 № 1452/735 (далі - Інструкція) та Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції і проведення такого огляду, затвердженого постановою КМУ від 17.12.2008 № 1103 (далі - Порядок).

Разом з тим в цій справі не установлено факту істотного порушення вказаних положень щодо алгоритму огляду та фундаментальних прав і свобод порушника у т.ч. в частині застосування норм Інструкції № 1452/735, Порядку № 1103, п. 1 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію», ст. 266 КпАП.

Також, Конституційний Суд України у рішенні від 20 жовтня 2011 року № 12-рп/2011 вказав, що подані будь-якою фізичною або юридичною особою речі або документи (фактичні дані) не відповідають вимогам допустимості доказів, якщо вони одержані з порушенням прав і основоположних свобод людини, закріплених в Конституції України, але і цих обставин у провадженні не встановлено.

За цих умов судом відхиляються доводи захисту щодо наявності підстав для закриття провадження у порядку п. 1 ст. 284 КпАП.

Водночас, враховується, що відповідно до ч. 1 ст. 9 та ст. 10 КпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

За таких обставин, враховуючи викладене в цій постанові, суддя, у відповідності до положень ст. 251, 252 КпАП, вважає, що у діях особи, що притягається до адміністративної відповідальності наявний склад адміністративного правопорушення передбачений ч. 1 ст. 130 КпАП, оскільки остання порушила п. 2.5 ПДР України.

При накладені адміністративного стягнення, на особу, що притягається до адміністративної відповідальності, суддя враховує обставини визначені ст. 33 КпАП, та не убачає, в розумінні ст. 34, 35 наведеного Кодексу, обставин, які пом`якшують чи обтяжують відповідальність останньої і вважає за необхідне накласти адміністративне стягнення у межах санкції статті 130 вказаного Кодексу, яке за своїм видом і розміром буде справедливим, відповідатиме характеру вчиненого правопорушення, особі порушника та ступеню його вини, необхідним і достатнім для його виховання та запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так й іншими особами.

Адже, адміністративна відповідальність має подвійну мету - захист правопорядку і виховання громадян у дусі поваги до закону та правил співжиття. Зазначену мету можна конкретизувати через дві основні функції адміністративної відповідальності.

Перша - репресивно-каральна («штрафна») - полягає в тому, що адміністративна відповідальність є, по-перше, актом відплати держави правопорушнику, а по-друге, - засобом, який попереджає нові правопорушення.

Друга функція - запобіжно-виховна - тісно пов`язана з попередньою. Вона покликана забезпечити формування в адресатів адміністративно-правових норм мотивів, які б спонукали їх дотримуватись вимог законів, поважати права і законні інтереси інших осіб.

Тобто, адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами, що і мати місце в цій ситуації у разі визначення стягнення у виді штрафу з позбавленням права керування ТЗ.

Судовий збір у провадженні по справі про адміністративне правопорушення підлягає стягнення відповідно до положень ст. 40-1 КпАП.

Щодо формування резолютивної частини даного судового рішення, то Суд зауважує, що відповідно до ст. 284 КпАП по справі про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить одну з таких постанов: 1) про накладення адміністративного стягнення.

В постанові КАС від 02 листопада 2021 року у справі № 755/10002/21 в т.ч. зроблено висновок, що фактично КУпАП не визначає обов`язку суду визнавати особу винною в резолютивній частині постанови при прийнятті рішення у справі про адміністративне правопорушення.

З урахуванням указаних норм КпАП та орієнтирів сформованих судом апеляційної інстанції в наведеній справі, ураховуючи, що судом установлено наявність у діях водія складу адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 130 КпАП, Суд не убачає підстав визнавати особу винною в резолютивній частині постанови при прийнятті цього рішення та виносить постанову про накладення адміністративного стягнення у порядку п. 1 ст. 284 КпАП.

На підставі викладеного та керуючись ст. 33-35, 130, 251, 252, 283-285 Кодексу України про адміністративне правопорушення, суддя постановив:

накласти на ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КпАП в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення відповідальності за окремі правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху» № 1231-IX від 16.02.2021 адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави в розмірі 1 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що на день розгляду справи становить 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 605 гривень 60 копійок.

Відповідно до ст. 307 КпАП, штраф має бути сплачений не пізніше як через п`ятнадцять днів з дня вручення йому постанови про накладення штрафу, а в разі оскарження постанови - не пізніше як через п`ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення.

На підставі ст. 308 КпАП у разі несплати правопорушником штрафу у вищезазначений строк, постанова про накладення штрафу надсилається для примусового виконання до відділу державної виконавчої служби за місцем проживання порушника, роботи або за місцезнаходженням його майна в порядку, встановленому законом. У порядку примусового виконання постанови про стягнення штрафу за вчинення адміністративного правопорушення з правопорушника стягується подвійний розмір штрафу та витрати на облік зазначених правопорушень.

Постанова може бути оскаржена в порядку та строки визначені КодексомУкраїни про адміністративне правопорушення, з урахуванням норм статтею 287-294 даного Кодексу, і набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Строк пред`явлення до виконання три місяці.

Відсутність у постанові в справі про адміністративні правопорушення, як виконавчому документі, у розумінні Закону України "Про виконавче провадження", відомостей про реєстраційний номер облікової картки платника податків та його паспортні дані, згідно постанови Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 471/283/17-ц (провадження № 61-331св18), у розрізі ст. 18 указаного Закону, не є підставою для повернення державним виконавцем виконавчих документів без прийняття до виконання (відмови у відкритті виконавчого провадження).

С у д д я Оксана БІРСА