Провадження №3/461/99/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2024 року суддя Галицького районного суду м. Львова Стрельбицький В.В., за участю особи відносно якої складено протокол адвоката Галича П.О., потерпілого ОСОБА_1 , розглянувши матеріали справи про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, фізичної особи підприємця, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ,

за ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

встановив:

згідно протоколу про адміністративне правопорушення, 12 грудня 2023 року о 18 годині 55 хвилин у м. Львові, на перехресті вул. Городоцька - вул. Б.Лепкого, водій ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом INFINITI QX 56 д.н.з. НОМЕР_2 , був неуважним, не стежив за зміною дорожньої обстановки, виконуючи поворот ліворуч, не дав дорогу автомобілю, який рухався у зустрічному напрямку прямо, в результаті чого здійснив зіткнення з автомобілем Skoda Fabia д.н.з. НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_1 . Внаслідок ДТП автомобілям завдано механічні пошкодження із матеріальними збитками.

ОСОБА_2 подав до суду письмові пояснення у яких заперечив факт вчинення інкримінованого правопорушення. Згідно наведених пояснень, 12 грудня 2023 року близько 18 год. 55 хв. на вул. Городоцькій в м. Львова, у районі перехрестя з вул. Лепкого, сталася дорожньо-транспортна пригода за його участю. Працівниками поліції на нього був складений протокол про адміністративне правопорушення серії ААД №568298 від 12.12.2023 року. На місці пригоди він давав пояснення працівникам поліції, однак, перебуваючи у шоковому стані, не вказав на усі обставини пригоди, які мають значення для справи. Тому вважає за необхідне надати додаткові пояснення суду. Зокрема, у даних поясненнях ОСОБА_2 вказав наступне.

12 грудня 2023 року близько 18 год. 55 хв. на автомобілі Infiniti QX56 д.н.з. НОМЕР_2 він рухався по вул. Городоцькій м. Львова зі сторони центру міста у напрямку вул. Лепкого. На перехресті вул. Городоцької з вул. Лепкого йому необхідно було повернути наліво на вул. Лепкого. Автомобіль знаходився у технічно справному стані, у салоні автомобіля було двоє пасажирів, вантажу у автомобілі не було. В цей час була темна пора доби, було ввімкнене вуличне освітлення. Опадів снігу, дощу не було. Однак, проїзна частина дороги була мокра після дощу, що перед цим пройшов. Проїзна частина вул. Городоцької мала по дві смуги для руху у двох напрямках, а перед поворотом на вул. Лепкого зліва малася ще одна додаткова смуга, з якої необхідно виконувати поворот ліворуч, напрямки руху по смугах були позначені відповідним дорожнім знаком 5.16 «Напрямок руху по смугах».

Рух транспорту на перехресті вул. Городоцької з вул. Лепкого регулювався світлофорами, при цьому перед перехрестям справа були встановлені звичайні світлофори (трьох кольорові з вертикальним розміщенням сигналів) без будь-яких додаткових секцій. Безпосередньо після перехрестя зліва дублюючих світлофорних об`єктів, в тому числі і з додатковою секцією, не було. Зліва за перехрещенням проїзних частин на електроопорі був встановлений світлофор для регулювання руху пішоходів по пішохідному переходу через вул. Лепкого, який працював. Дещо вище висів якийсь об`єкт, схожий на додаткову секцію світлофору, який був вимкнений. В темну пору доби його практично не було видно і він навіть не міг подумати, що це світлофор. Він зрозумів, що це світлофор із зеленою стрілкою наліво уже тільки після ДТП, коли побачив, що він ввімкнувся.

Вказує, що Правилами дорожнього руху України такі світлофори у вигляді однієї самостійної зеленої стрілки взагалі не передбачені. Передбачені світлофори з додатковою секцією у вигляді зеленої стрілки, яка розміщена на рівні розташування зеленого світлофору зліва, або справа, або з двох боків від нього.

Рухаючись по вул. Городоцькій у напрямку перехрестя з вул. Лепкого, він завчасно ввімкнув сигнал лівого повороту, перестроївся на крайню ліву смугу та виїхав на середину перехрестя при ввімкненому зеленому сигналі світлофору і зупинився, щоб пропустити зустрічні транспортні засоби. У зустрічному напрямку рухався потік транспорту по лівій смузі, права смуга, яка призначена для маршрутних транспортних засобів, була вільною. На світлофорі для пішоходів, який розташовувався за перехрещенням проїзних частин, був ввімкнений зелений сигнал, який дозволяв пішоходам переходити проїзну частину вул. Лепкого. Потім він побачив, що зустрічні транспортні засоби, які рухалися по лівій смузі, зупинилися перед перехрестям, а на світлофорі, який регулював рух пішоходів через проїзну частині вул. Лепкого, ввімкнувся червоний сигнал світлофору.

Переконавшись, що на лівій смузі зустрічного напрямку транспортні засоби зупинилися, а на правій смузі близько зустрічних транспортних засобів немає (при цьому права зустрічна смуга з місця водія проглядалася на відстань до 50 метрів), а тільки на значній відстані, близько 30 - 40 м, до світлофору, рухається якийсь автомобіль, він розпочав рух з виконанням маневру повороту ліворуч на вул. Лепкого. При цьому, він розраховував на те, що водій даного автомобіля не буде порушувати Правила дорожнього руху, зупиниться перед світлофором і не буде виїжджати на перехрестя при забороняючому рух сигналі світлофору.

Під час виконання маневру повороту він більше звертав увагу на траєкторію руху свого автомобіля. І коли вже передньою частиною свого автомобіля він виїхав на праву смугу зустрічного напрямку, то побачив справа уже на відстані близько 7 метрів автомобіль, який на великій швидкості виїжджає на перехрестя. Щоб уникнути зіткнення, він застосував гальмування та зупинив свій автомобіль і сталося зіткнення. Все сталося дуже швидко.

Після пригоди з`ясувалося, що це був автомобіль Skoda Fabia д.н.з. НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_1 .

Вважає, що у даній дорожній ситуації причиною даної ДТП являється те, що водій автомобіля Skoda Fabia д.н.з. НОМЕР_3 ОСОБА_1 проігнорував вимоги світлофорів і виїхав на перехрестя при ввімкненому для нього червоному сигналі світлофора. Ці пояснення підтверджуються відеозаписом обставин ДТП з відео реєстратора його автомобіля, схемою місця ДТП, даними про режим роботи світлофорів. Свою вину у здійсненні даної ДТП не визнає. Вважає, що винним у даній ДТП являється водій автомобіля Skoda Fabia д.н.з. НОМЕР_3 ОСОБА_1 , який порушив вимоги п.п. 8.7.3 «е», 8.10 Правил дорожнього руху України.

Зазначені пояснення у судовому засіданні підтримав захисник Гринишина О.А., окремо зазначивши, що просить надати оцінку усім наявним у справі доказам, зокрема наданим під час судового провадження, а також врахувати те, що у протоколі зазначено про порушення ОСОБА_2 правил проїзду нерегульованого перехрестя, в той час як перехрестя де відбулась ДТП є регульованим. Просив закрити провадження у справі.

26.01.2024 стороною захисту суду надано висновок експерта №1 за результатами проведення експертного автотехнічного дослідження по справі №461/10715/23 від 18.01.2024, який захисник також просив врахувати при ухваленні рішення у справі.

Потерпілий ОСОБА_1 у судовому засіданні протокол підтримав та надав суду усні пояснення, згідно яких вказав, що 12 грудня 2023 року у час наведений у протоколі він рухався по вул. Городоцькій у м. Львові, у напрямку центру міста. Приблизно за 20-30 м до перехрестя вул. Городоцької з вул. Лепкого він перелаштувався у смугу руху для громадського транспорту (автобусів). Він рухався зі швидкістю близько 40-50 км/год. Дане перехрестя він перетинав на жовтий сигнал світлофора. Автомобіль під керуванням ОСОБА_2 він побачив приблизно за 5-7 м до зіткнення, застосував екстрене гальмування, але автомобіль за інерцією зіткнувся з транспортним засобом під керуванням ОСОБА_2 .

Відповідно до положень ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Статтею 124 КУпАП передбачена відповідальність за порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна.

Згідно п. 16.13 розділу 16 Правил дорожнього руху «Нерегульовані перехрестя», перед поворотом ліворуч і розворотом водій нерейкового транспортного засобу зобов`язаний дати дорогу трамваю попутного напрямку, а також транспортним засобам, що рухаються рівнозначною дорогою в зустрічному напрямку прямо чи праворуч.

Відповідно до статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

Статтями 10, 11 КУпАП передбачено, що адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків. Адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності факту адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Заслухавши доводи та пояснення учасників процесу, дослідивши долучені до матеріалів справи докази у їх сукупності, вважаю, що в діях громадянина ОСОБА_2 не доведено наявності складу вказаного вище адміністративного правопорушення, оскільки, при розгляді даної справи не встановлено достатніх, достовірних, належних та допустимих порушення ним Правил дорожнього руху зазначених у протоколі.

При цьому, суд виходить з наступного.

При оцінці доказів суд керується принципом «поза розумним сумнівом», а саме, що доведення вини має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою. У постанові Верховного Суду по справі №813/2451/17 від 27.02.2018 р. зазначено, що сам факт будь-якого правопорушення має бути підтверджено виключно допустимими доказами.

Згідно протоколу, ОСОБА_2 порушив вимоги п. 16.13 Правил дорожнього руху, за що встановлена відповідальність ст. 124 КУпАП.

Як наведено вище, у пункті 16.13 Розділу 16 «Проїзд перехресть» Правил дорожнього руху визначено правила проїзду нерегульованих перехресть, а саме, що перед поворотом ліворуч і розворотом водій нерейкового транспортного засобу зобов`язаний дати дорогу трамваю попутного напрямку, а також транспортним засобам, що рухаються рівнозначною дорогою в зустрічному напрямку прямо чи праворуч.

Саме порушення наведеного пункту ПДР інкриміноване ОСОБА_2 .

Водночас, згідно п. 16.1 ПДР визначено, що перехрестя, де черговість проїзду визначається сигналами світлофора чи регулювальника, вважається регульованим. На такому перехресті знаки пріоритету не діють.

Як вбачається з пояснень кожного з учасників процесу які були надані у судовому засіданні, зокрема захисника та потерпілого, перехрестя вул. Городоцька - вул. Б.Лепкого у м. Львові, обладнане світлофорами, як у напрямку руху у якому пересувався ОСОБА_2 , так і у напрямку руху потерпілого. Наведені обставини також підтверджені долученими захисником фотоматеріалами, які фіксують наявність світлофорів на згаданому перехресті. Ці ж обставини (наявність світлофорів на перехресті) випливають із письмових пояснень ОСОБА_2 та потерпілого ОСОБА_1 .

Отже, в ході розгляду справи достовірно встановлено, що ДТП з приводу якої складено протокол мало місце на регульованому перехресті, в той час як ОСОБА_2 інкриміноване порушення правил проїзду нерегульованого перехрестя.

Долучені до матеріалів справи про адміністративне правопорушення, схема ДТП, постанова про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст.122 КУпАП, письмові пояснення учасників подій не спростовують вищенаведеного факту. У свою чергу, докази надані стороною захисту, в тому числі відеозаписи, які досліджені безпосередньо у судовому засіданні також засвідчують наведені обставини.

Діючим законодавством передбачено, що судовий розгляд проводиться лише в межах адміністративного обвинувачення, яке міститься у протоколі про адміністративне правопорушення і встановлення інших обставин, які знаходяться за межами обвинувачення та погіршують становище особи, яка притягається до адміністративної відповідальності є неприпустимим, оскільки порушує право на захист від конкретного обвинувачення у вчиненні адміністративного правопорушення.

Конкретність пред`явленого особі обвинувачення у вчиненні адміністративного правопорушення, забезпечує їй можливість організувати ефективний захист своїх інтересів.

У своїх судових рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував на те, що формулювання обвинувачення є важливою умовою справедливого та об`єктивного судового розгляду.

Так, з урахуванням положення ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також з огляду на практику Європейського суду з прав людини у справах «Малофєєва проти Росії» рішення від 30.05.2013 року та «Карелін проти Росії» рішення від 20.09.2016 року, у випадку, коли викладена у протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає усіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципи рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, в фактично судом).

Наведені обставини виключають можливість притягнення ОСОБА_2 до відповідальності на підставі протоколу серії ААД №568298 від 12.12.2023 року, адже суд не наділений повноваженнями перекваліфіковувати дії особи під час розгляду справи про адміністративне правопорушення та може встановити наявність або відсутність у діях особи виключно склад інкримінованого правопорушення.

Протокол про адміністративне правопорушення займає провідне місце у переліку засобів, за допомогою яких встановлюються фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку посадові особи поліції органів або суд встановлюють наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, вину особи у його вчиненні та інші обставини, що наведені, серед іншого, у ст. 280 КУпАП i мають значення для правильного вирішення справи. Така позиція законодавця вимагає саме від посадових осіб, які складають протокол, суворо дотримуватися порядку його оформлення.

Фактично протокол про адміністративне правопорушення є документом, що офіційно засвідчує подію адміністративного правопорушення і відповідно до ст. 251 КУпАП, є одними із джерел доказів, на основі яких ґрунтується повне, всебічне і об`єктивне з`ясування обставин справи та правильне її вирішення. Проте, протокол про адміністративне правопорушення сам по собі без підтвердження іншими належними та допустимими доказами не є безумовним та беззаперечним доказом на доведення вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення, являє собою лише початковий правовий висновок щодо дій певної особи.

Водночас, доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом. Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Ухвалюючи рішення у справі, враховую також наступне.

У випадку виникнення ДТП за участю декількох водіїв наявність чи відсутність у їх діях складу правопорушення потребує встановлення причинного зв`язку між діями (порушення правил безпеки дорожнього руху) кожного з них та наслідками, що настали, тобто з`ясування ступеня участі (внеску) кожного з них у спричинення злочинного наслідку.

Для правильного застосування норми закону про відповідальність у таких випадках особливого значення набуває дослідження характеру та черговості порушень, які вчинив кожен із водіїв.

У випадках, коли суспільно небезпечні наслідки настали через порушення правил безпеки дорожнього руху двома водіями транспортних засобів, потрібно з`ясовувати характер порушень, які допустив кожний з них, а також чи не було причиною порушення зазначених правил одним водієм їх недодержання іншим і чи мав перший можливість уникнути дорожньо-транспортної події та її наслідків. Виключається відповідальність особи, яка порушила Правила дорожнього руху вимушено, через створення аварійної ситуації іншою особою, яка керувала транспортним засобом.

Матеріали справи вказують на те, що прибувши на місце ДТП працівники поліції очевидно мали можливість визначити характер правопорушення та вірно кваліфікувати дії кожного з учасників ДТП. Натомість, незважаючи на наведене, уповноважені на складання протоколу особи не змогли вірно ідентифікувати характер ймовірного порушення ПДР, визначивши перехрестя на якому відбулося зіткнення автомобілів як «нерегульоване перехрестя» та навели у протоколі дані про порушення водієм правил проїзду перехрестя саме даної категорії, в той час як таке підпадає під категорію «регульоване перехрестя», що було достатньо очевидним, адже такі дані випливають як з пояснень учасників подій, так і легко встановлювались та перевірялись на місці, за допомогою простого огляду доріг на яких знаходяться світлофори, які, до того ж, дублюються на декількох рівнях.

Враховуючи наведене, суд вважає, що встановлені в ході розгляду справи обставини вказують на те, що поза розумним сумнівом не доведено те, що ОСОБА_2 вчинив інкриміноване йому правопорушення, оскільки в ході розгляду справи не встановлено те, що він порушив вимоги п. 16.13 Правил дорожнього руху.

Таким чином, матеріали справи не містять достатніх, достовірних, належних та допустимих доказів, які у своїй сукупності поза розумним сумнівом засвідчують порушення ОСОБА_2 відповідного пункту Правил дорожнього руху, тобто вчинення інкримінованого йому правопорушення.

З огляду на наведене, суд не надає більш детальної оцінки доводам сторони захисту щодо змісту доказів на підтвердження відсутності у діях ОСОБА_2 складу інкримінованого правопорушення, зокрема щодо роботи світлофора та причинно-наслідкового зв`язку між діями потерпілого та настанням ДТП, висновку експерта №1 за результатами проведення експертного автотехнічного дослідження по справі №461/10715/23 від 18.01.2024, адже в ході розгляду обставин справи встановлені неспростовні обставини, які виключають адміністративну відповідальність ОСОБА_2 .

Згідно ст. 251 КУпАП, обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 № 23-рп/2010, адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах і правових презумпціях, в тому числі і закріпленій у ст. 62 Конституції України презумпції невинуватості.

У розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, притягнення особи до адміністративної відповідальності розцінюється як «кримінальне обвинувачення», оскільки адміністративні правопорушення мають ознаки, притаманні «кримінальному обвинуваченню» у значенні ст. 6 Конвенції.

Відповідно до положень статті 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

За переконанням суду, в ході судового розгляду дотримано принцип повноти дослідження обставин справи, що суттєво впливає на об`єктивність рішення у провадженні, а також здобуто достатню сукупність доказів, яка обґрунтовує зроблені у даному судовому рішенні висновки, як такі, що не залишають місця сумнівам.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, а також того, що інкриміноване правопорушення було вчинене і вчинене саме особою стосовно якої складено протокол про правопорушення. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, розпочате провадження в справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю у разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Склад правопорушення це наявність об`єктивних та суб`єктивних ознак, за наявності яких діяння вважається адміністративним правопорушенням. Відсутність хоча б однієї з ознак означає відсутність складу загалом.

Відповідно до принципу доведення вини «поза розумним сумнівом», доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом.

У даному випадку обов`язок доведення вини покладається на орган уповноважений складати протокол про адміністративне правопорушення, а будь-який сумнів з цього приводу трактується на користь особи, якій інкриміноване вчинення такого порушення. Зокрема, такий обов`язок реалізується органом уповноваженим на складання протоколу за допомогою виготовлення відповідних процесуальних документів (протоколу) та збирання достатніх, достовірних, належних та допустимих доказів, для їх скерування на розгляд до суду.

Пункт 2 статті 6 Конвенції вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень судді відійшли від упередженої думки, що обвинувачений вчинив протиправне діяння, так як обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні (в даному випадку органі який склав протокол про адміністративне правопорушення) та будь-який сумнів трактується на користь обвинуваченого.

Суд виходить з того, що Закон не покладає на нього функції збирання з власної ініціативи доказів вини особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, адже збирання доказів, на користь тієї чи іншої сторони провадження, з власної ініціативи порушить принцип неупередженості суду. В цій ситуації суд, зберігаючи неупередженість, повинен дослідити та оцінити у встановленому Законом порядку надані йому докази та ухвалити відповідне процесуальне рішення.

Виходячи з положень ст. 8,62 Конституції України, дотримання принципу верховенства права є однією із засад існування демократичного суспільства. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Частиною 1 ст. 7 КУпАП також визначено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до положень статті 284 КУпАП, по справі про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить одну з таких постанов:

1) про накладення адміністративного стягнення;

2) про застосування заходів впливу, передбачених статтею 24-1 цього Кодексу;

3) про закриття справи.

Оскільки судом встановлено, що у матеріалах справи відсутні достатні, достовірні, належні та допустимі докази, які б поза розумним сумнівом доводили факт вчинення ОСОБА_2 інкримінованого йому адміністративного правопорушення, приходжу до висновку, що провадження у справі підлягає закриттю, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КпАП України, тобто у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративних правопорушень.

Керуючись ст.ст. 124, 283, 284 КУпАП,

постановив:

Провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 , за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, закрити.

Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя В.В. Стрельбицький