Справа № 314/3263/23
Провадження № 3/314/9/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18.03.2024 року м. Вільнянськ

Суддя Вільнянського районного суду Запорізької області Капітонов Є.M.,

секретар судового засідання Зоріна Т.М.,

розглянувши клопотання захисника Єланського О.Г. про призначення судової відеотехнічної експертизи за адміністративним матеріалом, який надійшов з відділення №2 Запорізького районного управління поліції ГУНП в Запорізькій області про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ч.1 ст.130 КУпАП,

за участю захисника Єланського О.Г.,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні судді перебуває вищезазначена справа про адміністративне правопорушення.

До суду надійшло клопотання захисника Єланського О.Г. про призначення судової відеотехнічної експертизи відносно автентичності, оригінальності, безперервності та можливого втручання (внесення змін) у відеозапису.

Відповідно до ст.1 КУпАП завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Згідно зі ст.2 КУпАП законодавство України про адміністративні правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України. Закони України про адміністративні правопорушення до включення їх у встановленому порядку до цього Кодексу застосовуються безпосередньо.

У відповідності до ст.1 ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна повністю визнає на своїй території дію статті 25 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання компетенції Європейської комісії з прав людини приймати від будь-якої особи, неурядової організації або групи осіб заяви на ім`я Генерального Секретаря Ради Європи про порушення Україною прав, викладених у Конвенції, та статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

В контексті рішення ЄЄПЛ «Надточій проти України» (Заява N 7460/03) правопорушення, яке розглядається, має ознаки, притаманні "кримінальному обвинуваченню" у значенні статті 6 Конвенції, що вимагає дотримання стороною обвинувачення, яку в цій справі представляє автор протоколу про адміністративне порушення, відповідного доказового забезпечення, що передбачає такий рівень доказування, який не залишає жодних розумних сумнівів щодо доведеності вини обвинуваченого.

Зазначені вимоги стосуються також забезпечення процесуального аспекту за ст.6 Конвенції щодо стандартів доступу до правосуддя.

Рівність сторін є одним з невід`ємних елементів поняття справедливого судового розгляду. Вона вимагає, аби кожна сторона бачила, що їй надано розумні можливості представити свій інтерес за умов, які не ставлять її у несприятливе становище, порівняно із супротивником (Ocalan проти Туреччини [ВП], § 140, Foucher проти Франції, § 34; Bulut проти Австрії; Faig Mammadov проти Азербайджану, § 19). Вона вимагає забезпечення справедливої рівноваги між сторонами і застосовується як до цивільних, так і до кримінальних справ.

Право на змагальне провадження означає, в принципі, можливість для сторін знати і коментувати усі складові наданої доказової бази і усі зауваження, надані для того, щоб вплинути на рішення суду (Brandstetter проти Австрії, § 67). Воно тісно пов`язане з принципом рівності сторін і, до речі, Суд іноді вирішував про порушення статті 6 § 1 саме внаслідок сукупного розгляду цих двох понять.

Практика Суду (Європейського суду з прав людини) зазнала значної еволюції, зокрема щодо важливості зовнішніх проявів і щодо збільшення уваги громадськості до належного відправлення правосуддя (Borgers проти Бельгії, § 24). У кримінальних справах стаття 6 § 1 перетинається з особливими гарантіями статті 6 § 3, хоча і не обмежується переліченими у ній мінімальними правами. Гарантії, наведені у статті 6 § 3, є водночас складовими, що входять до поняття справедливого судового розгляду в розумінні статті 6 § 1 (Ібрагім та інші проти Сполученого Королівства [ВП], § 251). Суд розглядав питання рівності сторін і змагального судового розгляду в різних ситуаціях, які часто перетиналися з правами на захист відповідно до статті 6§3 Конвенції.

Відмова заслухати будь-яких свідків або розглянути докази для захисту, але допит свідків і дослідження доказів обвинувачення може поставити питання з точки зору рівності сторін (Борісова проти Болгарії, §§ 47-48; Topiж проти Хорватії, § 48). Те ж саме справедливо, якщо суд першої інстанції відмовляється викликати свідків захисту для з`ясування невизначеної ситуації, яка є підставою для обвинувачення ( ОСОБА_2 та інші проти Росії, §§ 64-65). Таким чином, у всіх таких випадках, під час визначення того, чи було провадження справедливим, Суд, можливо, повинен буде застосувати відповідний тест, викладений у справі ОСОБА_3 , метою якого є визначення того (1) чи була вимога про допит свідка достатньо обґрунтованою і доречною щодо предмету обвинувачення; (2) чи розглядали національні суди доречність цих показань і надали достатні підстави для свого рішення не допитувати свідка під час судового розгляду; та (3) чи завдало шкоди загальній справедливості провадження рішення національних судів не допитувати свідка (Абдулаєв проти Азербайджану, §§ 59-60)2

У зв`язку з цим вимога справедливого судового розгляду не накладає на суд першої інстанції зобов`язання доручити складання експертного висновку або проведення будь-якого іншого слідчого заходу лише тому, що сторона подала клопотання про це. Якщо захист наполягає на тому, щоб суд заслухав свідка або прийняв інші докази (такі як, наприклад, висновок експерта) національні суди повинні вирішити, чи є необхідним або доцільним прийняти ці докази для розгляду під часу слухання справи. Національний суд може вільно, за умови дотримання умов Конвенції, відмовитися викликати свідків, запропонованих захистом. (Хусейн та інші проти Азербайджану, § 196; Ходорковський та Лєбєдєв проти Росії, §§ 718 та 721; Poletan і Azirovik проти колишньої Югославської Республіки Македонія, § 95).

Питання доступу до доказів може виникнути відповідно до статті 6, оскільки докази, про які йде мова, є доречними для справи заявника, зокрема, якщо це має важливе значення для обвинувачень, висунутих проти заявника. Це стосується випадків, коли докази, використовувалися та на них покладалися для визначення винуватості заявника, або в них містилися такі відомості, які могли б дозволити заявникові реабілітуватися або зменшити покарання. Відповідні докази в цьому контексті - це не лише факти, які безпосередньо стосуються фактів конкретної справи, але й інші докази, які можуть стосуватися допустимості, достовірності та повноти перших (Rowe and Davis проти Сполученого Королівства [ВП], § 66; Мірілашвілі проти Росії, § 200; Леас проти Естонії, § 81; Матановіч проти Хорватії, § 161). 156. Проте, від обвинуваченого можливо очікувати наведення конкретних підстав для його або її клопотання про доступ до доказів, а національні суди мають право перевірити обґрунтованість цих причин (C.G.P. проти Нідерландів, рішення Комісії; Janatuinen проти Фінляндії, § 45, Леас проти Естонії, § 81; Матановіч проти Хорватії, § 157). У будь-якому випадку, у системах, в яких органи прокуратури за законом зобов`язані брати до уваги факти як за, так і проти підозрюваного, процедура, за допомогою якої органи прокуратури самі намагаються оцінити, що можуть вони бути доречними до справи або ні, без будь-яких наступних процесуальних гарантій прав на захист не може відповідати вимогам статті 6 §1 (Natunen проти Фінляндії, §§ 47-49; Матановіч проти Хорватії, §§ 158, 181-182).

Матеріали про адміністративне правопорушення містять відеозапис здійснений співробітником поліції з моменту зупинки ОСОБА_1 під час керування транспортним засобом, проведення огляду особи до моменту завершення складання процесуальним документів.

Досліджений в судовому засіданні відезапис не викликає обґрунтованих сумнівів відносно його автентичності, оригінальності, безперервності та можливого втручання (внесення змін) у відеозапису.

Суд звертає увагу на те, що клопотання про призначення судової відеотехнічної експертизи подано захисником після ухвалення постанови від 15.02.2024 про відмову в задоволенні клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи.

В реалізації процесуального права щодо подання доказів, суд вбачає ознаки зловживання процесуальним правом.

Матеріал про адміністративне правопорушення складено 13.07.2023.

Захисник ознайомився з матеріалами про адміністративне правопорушення 17.08.2023.

26.10.2023 захисником до суду подано клопотання про витребування доказів, яке постановою судді задоволено.

25.12.2023 захисником до суду подано клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи.

Для суду клопотання про призначення судової відеотехнічної експертизи є очевидно необґрунтованим, оскільки участь ОСОБА_1 за весь час проведення відповідних процесуальних дій та складання процесуальних документів зафіксована відеозаписом поліцейського. До матеріалів про адміністративне правопорушення, в тому числі й відносно відеозапису, на час їх складання з боку ОСОБА_1 зауважень та заперечень не було як в письмовій формі (наявність застережень, зауважень у протоколі, окремі звернення, оскарження дій співробітників поліції) так і в усній формі (висловлення заперечень, застережень під відеозапис).

Крім того, відеозапис не містить ознак наявності обставин того, що ОСОБА_1 не міг або був обмежений в реалізації ним його процесуальних прав, або не міг та не мав можливості сприймати процесуальні дії, які відносно нього проводяться.

Зокрема відеозапис проведення огляду в медичній установі фіксує обставину того, що ОСОБА_1 чітко виконує вказівки медичного працівника відносно встановлення координації руху особи та дає чітку, зрозумілу відповідь працівнику медичної установи на пропозицію здати біологічний матеріал кров, що не бажає здавати біологічний матеріал.

Крім того, обставина складання протоколу за участю ОСОБА_1 підтверджується, крім відеозапису з боді камери, фактом вилучення посвідчення та отриманням ОСОБА_1 тимчасово дозволу на право керування транспортним засобом, про що визначено у протоколі та не оспорюється особою, відносно якої складено протокол.

В доповнення до зазначеного, суд зауважує, що матеріали справи про адміністративне правопорушення не містять відомостей, що з моменту складання матеріалів про адміністративне правопорушення до подачі захисником клопотання про призначення судової відеотехнічної експертизи, з боку ОСОБА_1 мали місце будь-які звернення (скарги, заяви, повідомлення) відносно оскарження дій поліцейського під час складання та оформлення (в тому числі й відносно відеозапису) матеріалів про адміністративне правопорушення.

Отже, суддя не вирішуючи жодних питань фактів та права за адміністративним матеріалом, приходить до висновку про необґрунтованість клопотання про призначення судової відеотехнічної експертизи та відмову в його задоволенні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1,2 КУпАП, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні клопотання захисника Єланського О.Г. про призначення судової відеотехнічної експертизи відмовити.

Постанова оскарженню не підлягає.

Суддя : Є.М. Капітонов

18.03.2024