Єдиний унікальний номер №377/865/23
Апеляційне провадження № 33/824/1354/2024
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 лютого 2024 року суддя Київського апеляційного суду Журба С.О., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Славутицького міського суду Київської області від 16 січня 2024 року, прийняту відносно

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

за ч. 1 ст.130 КУпАП, -

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД №484037, 05 жовтня 2023 року о 00 годин 05 хвилин у м. Славутич по вулиці Героїв Дніпра біля будинку № 3 Добринінського кварталу водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом ВАЗ 21124, державний номерний знак НОМЕР_1 , в стані алкогольного сп`яніння. Огляд зі згоди водія проводився у медичному закладі КНП «Славутицька міська лікарня» СМР, що підтверджується висновком на стан алкогольного сп`яніння № 14 від 05.10.2023. Таким чином ОСОБА_1 порушив вимоги пункту 2.9 (а) Правил дорожнього руху України та вчинив правопорушення, передбачене частиною 1 статті 130 КУпАП.

Постановою Славутицького міського суду Київської області від 16 січня 2024 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП, і піддано стягненню у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі 17 000 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік, а також стягнуто на користь держави судовий збір у розмірі 605, 60 грн.

Не погоджуючись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову Славутицького міського суду Київської області від 16 січня 2024 року скасувати, провадження у справі закрити за відсутності події та складу адміністративного правопорушення.

Переглянувши справу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав:

Висновок про наявність чи відсутність в діях особи складу адміністративного правопорушення повинен бути обґрунтований, тобто зроблений на підставі всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин і доказів, які підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення. Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі встановлення вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами.

Відповідно до ч. 7 ст. 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Хоча чинним процесуальним законом і передбачене право апеляційного суду на вихід за межі доводів апеляційної скарги або прийняття нових доказів, які не досліджувалися раніше, однак випадки і підстави для цього чітко регламентовані законом. В даному випадку такі підстави відсутні, відтак апеляційний суд розглядає справу виключно у межах вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись із вищевказаними висновками суду першої інстанції, апелянт свою незгоду із вищевказаною постановою обґрунтовував тим, що з його точки зору працівниками поліції не було доведено факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом; працівниками поліції не було задокументовано та не доведено факту порушення ОСОБА_1 ПДР; працівниками поліції не було роз`яснено ОСОБА_1 його прав; працівниками поліції було порушено процедуру проведення огляду на стан сп`яніння; працівниками поліції не було вручено ОСОБА_1 копії акту огляду на стан сп`яніння; газоаналізатор, яким було проведено огляд особи на місці зупинки транспортного засобу мав прострочену сертифікацію; огляд на стан сп`яніння в закладі охорони здоров`я було проведено не лікарем, а медичною сестрою;

Усі вищевказані доводи, зазначені в апеляційній скарзі, є аналогічні тим, які ОСОБА_1 висловлював й у суді першої інстанції, та яким суд надав у належну правову оцінку, з якою погоджується і апеляційний суд.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

З огляду на зазначене апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Окремо при вирішенні справи апеляційний суд звертає увагу на доводи апелянта щодо невірного зазначення номеру наявного в матеріалах справи висновку про проведення огляду, що з точки зору апелянта свідчить про недійсність і взагалі неіснування такого висновку.

Апеляційний суд не погоджується із вищевказаними доводами апелянта. Саме по собі зазначення невірного номера висновку про проведення огляду ніяким чином не свідчить про його неіснування. Вказаний недолік жодним чином не впливає на дійсність такого висновку по суті. З точки зору суду вказані у згаданому висновку дані щодо особи відповідають дійсності та є належними, відтак твердження апелянта на неможливість суду посилатися на такий доказ є невірним.

Також в апеляційний скарзі апелянт зазначає й про безпідставність посилання суду першої інстанції при ухвалені оскаржуваної постанови на наявні у матеріалах справи численних доказів, оскільки з його точки зору оцінці при доведеності чи недоведеності інкримінованого йому правопорушення підлягають лише протокол про адміністративне правопорушення та висновок про проведення огляду на стан сп`яніння.

Апеляційний суд не погоджується із вищевказаними доводами апелянта та зазначає, що протокол про адміністративне правопорушення і відомості, які відображені в ньому, є лише одним із доказів, на підставі яких суд в ході розгляду справи встановлює наявність чи відсутність в діях особи складу адміністративного правопорушення.

Положеннями ст. 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

У відповідності до вимог ст. 251 Кодексу України орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Таким чином, з огляду на вищевказане, при вирішенні питання, щодо наявності чи відсутності під став для притягнення особи до адміністративної відповідальності, суд має дослідити не лише наявний у матеріалах справи протокол про адміністративне правопорушення та висновкок проведеного огляду на стан сп`яніння, але й інші наявні у матеріалах справи докази, що і було зроблено судом першої інстанції.

Враховуючи зазначене, апеляційним судом встановлена невідповідність дійсності тих обставин, якими апелянт обґрунтовує свою апеляційну скаргу, відтак порушень судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, які були б підставою для скасування чи зміни постанови суду під час апеляційного перегляду справи, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст. 294 КУпАП, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Славутицького міського суду Київської області від 16 січня 2024 року, прийняту відносно ОСОБА_1 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя С.О. Журба