Справа № 461/6618/23 Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р.
Провадження № 33/811/18/24 Доповідач: Партика І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі: судді Партики І.В., за участі захисника особи, яка притягується до адміністративної відповідальності - адвоката Горбачова Олега Олександровича, представника Львівської митниці Зирянова Олега Юрійовича, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу представника Львівської митниці Лубоцького Богдана Ігоровича на постанову Галицького районного суду м. Львова від 7 грудня 2023 року щодо ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ),

встановив:

цією постановою, ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 6 ст. 481 МК України, та звільнено його від адміністративної відповідальності, обмежившись усним зауваженням. Закрито провадження у справі про притягнення ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ) до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 6 ст. 481 Митного кодексу України.

Згідно постанови, 30 липня 2023 року близько 04 години 30 хвилин у зону митного контролю пункту пропуску «Рава-Руська - Хребенне» митного поста "Рава-Руська" Львівської митниці в`їхав автомобіль марки «Land Rover Range Rover Evoque», реєстраційний номер НОМЕР_1 , у якому громадянин Естонії ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ) повертався з приватної поїздки з України у Республіку Польщу, у якості пасажира.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію № НОМЕР_2 від 05 жовтня 2019 року власником цього транспортного засобу є ОСОБА_4 , що проживає за адресою АДРЕСА_1 . У ході митного контролю вказаного транспортного засобу та перевірки баз даних ЄАІС Держмитслужби України було виявлено, що ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ) увіз на митну територію України 16 травня 2023 року о 16 годині 49 хвилин через пункт пропуску «Ужгород - Вишнє Нємецьке» митного поста «Ужгород автомобільний» Закарпатської митниці транспортний засіб комерційного призначення з реєстраційним номером 799TLC, VIN № НОМЕР_3 , у митному режимі «Тимчасове ввезення до 20 днів». Станом на 30 липня 2023 року вищезазначений транспортний засіб за межі митної території України не вивезено та в інший митний режим не поміщено.

На момент перетину кордону 30 липня 2023 року громадянин ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ) вказав, що транспортний засіб не вивіз вчасно у зв`язку з поломкою.

Всупереч ст. 192 МК України та розділу VIII Порядку виконання митних формальностей відповідно до заявленого митного режиму, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31 травня 2012 року № 657, ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ) до найближчого митного органу до завершення визначеного митницею строку транзиту про обставини подій, у зв`язку з якими порушено ці строки, та місцезнаходження товарів і транспортних засобів у випадку порушення строку транзиту не звернувся.

Таким чином, ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ) перевищив строк тимчасового ввезення транспортного засобу на митну територію України більше ніж на тридцять діб.

Зазначені дії містять ознаки порушення митних правил, передбаченого ч. 6 ст. 481 Митного кодексу України.

Не погоджуючись з даною постановою, представник Львівської митниці Лубоцький Б.І. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову, та прийняти нову постанову, якою визнати ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ) винним у вчиненні порушення митних правил, передбаченого ч. 6 ст. 481 МК України та накласти на нього стягнення передбачене санкцією даної статті.

Вважає, що висновок місцевого суду є помилковим та необґрунтованим, а постанова необ`єктивною, невмотивованою та безпідставною.

Наголошує, що ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ) не вивіз вчасно транспортний засіб, належним чином не звертався до митного органу щодо дії обставин непереборної сили.

Зазначає, що сертифікат ТПП України від 28 лютого 2022 року №2024/02.0-7.1 (на який посилається представник особи, що притягується до відповідальності), яким ТПП України засвідчує форс-мажорні обставини: військову агресію рф проти України, що стало підставою введення воєнного стану, не може вважатися беззаперечним доказом про існування обставин непереборної сили, які перешкоджали ОСОБА_5 ( ОСОБА_2 ) вивезти автомобіль, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами.

Звертають увагу, що ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ) повинен був, у встановленому законом порядку, підтвердити наявність Форс-мажорних обставини та причинно-наслідковий зв`язок між такими обставинами і невиконанням зобов`язань.

На думку представника митниці, винесена судом постанова не гарантує спричинення юридичних наслідків для правопорушника, тобто усвідомлення ним протиправності своєї поведінки для того, щоб не допускати подібного у майбутньому.

26 січня 2024 року на адресу Львівського апеляційного суду від захисника адвоката Горбачова О.О. надійшли письмові пояснення , в яких він зазначає, що у ОСОБА_6 ( ОСОБА_2 ) були об`єктивні перешкоди, які не надали можливості до закінчення терміну вивезти автомобіль, оскільки даний транспортний засіб знаходився на ремонті у м. Києві, про що було повідомлено Львівську митницю на офіційну електронну пошту.

Звертає увагу, що відповіді від Львівської митниці власник автомобіля не отримав.

Наголошує, що дії ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) не були спрямовані на спричинення шкоди громадським або державним інтересам, правам і свободам громадян або іншим цінностям, що охороняються законом.

Зазначає, що постанова місцевого суду є законною та правомірною.

Окрім того повідомляє, що ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ) є засновником ОСОБА_7 неприбуткової організації, яка надає підтримку військовим частинам ЗСУ та постраждалим від війни громадянам.

ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), у судове засідання апеляційного суду не прибув, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, адвокат Горбачов О.О. просив проводити розгляд справи у відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожна особа має право на справедливий суд.

Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Європейський суд з права людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Відповідно до положень ст. 268 КУпАП, неявка особи, відносно якої складено протокол не перешкоджає розгляду справи.

З метою забезпечення розумних строків розгляду справи, з урахуванням належного повідомлення про судове засідання та думки адвоката Горбачова О.О. який просив проводити розгляд справи у відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, та представника Львівської митниці, який не заперечував проти розгляду справ відсутності ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), апеляційний суд вважає за можливе проводити апеляційний розгляд у відсутності ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ).

Заслухавши виступ представника Львівської митниці на підтримку доводів апеляційної скарги, пояснення захисника особи, яка притягується до адміністративної відповідальності на заперечення аргументів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суду вважає, що апеляційна скарга не підлягають до задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до положень ст. 486 МК України, завданнями провадження у справах про порушення митних правил є своєчасне, всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її з дотриманням вимог закону.

За змістом ст. 489 МК України, при розгляді справи про порушення митних правил необхідно з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують та/або обтяжують відповідальність, чи є підстави для звільнення такої особи від адміністративної відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно зі ст. 16 КУпАП іноземці і особи без громадянства, які перебувають на території України, підлягають адміністративній відповідальності на загальних підставах з громадянами України.

Частиною 6 статті 481 МК України, передбачена відповідальність за перевищення строку тимчасового ввезення транспортних засобів особистого користування та транспортних засобів комерційного призначення на митну територію України більше ніж на тридцять діб, а так само втрата цих транспортних засобів, у тому числі їх розкомплектування.

Згідно зі ст. 103 МК України, тимчасове ввезення - це митний режим, відповідно до якого іноземні товари, транспортні засоби комерційного призначення ввозяться для конкретних цілей на митну територію України з умовним повним або частковим звільненням від оподаткування митними платежами та без застосування заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності і підлягають реекспорту до завершення встановленого строку без будь-яких змін, за винятком звичайного зносу в результаті їх використання.

Відповідно до ч. 1 ст. 380 МК України тимчасове ввезення громадянами - нерезидентами на митну територію України транспортних засобів особистого користування дозволяється на строк до одного року. Цей строк може бути продовжено органами доходів і зборів з урахуванням дії обставин непереборної сили та особистих обставин громадян, які ввезли такі транспортні засоби, за умови документального підтвердження цих обставин, але не більш як на 60 днів. Обов`язковою умовою допуску зазначених транспортних засобів до тимчасового ввезення на митну територію України є реєстрація цих транспортних засобів в уповноважених органах іноземних держав, що підтверджується відповідним документом.

За змістом ч. 5 ст. 380 МК України, тимчасово ввезені транспортні засоби особистого користування повинні бути вивезені за межі митної території України з дотриманням строків, установлених відповідно до вимог цього Кодексу, або поміщені у митні режими відмови на користь держави, знищення або руйнування чи можуть бути оформлені для вільного обігу на митній території України за умови сплати митних платежів, які відповідно до закону підлягають сплаті при імпорті таких транспортних засобів.

Отже, перевищення встановленого ст. 380 МК України строку доставки транспортних засобів особистого користування та транспортних засобів комерційного призначення більше ніж на тридцять діб визнається порушенням митних правил, за яке передбачена адміністративна відповідальність у виді штрафу або конфіскації транспортного засобу.

Висновок суду про наявність в діях ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 6 ст. 481 МК України, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується сукупністю зібраних й перевірених судом доказів, зокрема протоколом про порушення митних правил №0977/20900/23 (а.с. 1-4), копією паспорта (а.с. 8), контрольного талону та свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (а.с. 8), витягом з АСМО «Інспектор» (а.с.13-14), що ніким не оспорюється.

Відповідно до вимог ст. 33-35 КУпАП, які визначають загальні засади накладення адміністративного стягнення, при накладенні стягнення враховується характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують та обтяжують відповідальність.

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні «Ісмаїлов проти Росії» від 6 листопада 2008 року зазначив, що згідно з принципом верховенства права однією з підвалин демократичного суспільства, який закріплений в усіх статтях Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, при розгляді справи та призначенні стягнення потрібно досягти справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, щоб під час відповідного втручання був дотриманий принцип законності і воно не було свавільним, тобто стягнення повинне бути пропорційним, воно має відповідати тяжкості скоєного правопорушення, а також його наслідкам.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним; конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом; використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно з ч. 1 ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Визначені у положеннях частини шостої статті 41 Основного Закону України вимоги щодо конфіскації майна, яка має застосовуватися виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом, є конституційними гарантіями непорушності права приватної власності й спрямовані на захист кожної особи від протиправного позбавлення майна, що належить їй на законних підставах.

Вказані конституційні гарантії перебувають у взаємозв`язку з принципом верховенства права, оскільки «одним із проявів цього конституційного принципу є непорушність права приватної власності та недопустимість протиправного позбавлення такого права» (рішення Конституційного Суду України від 16 жовтня 2008 року №24-рп/2008).

Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Встановлення обмежень прав і свобод людини і громадянина є допустимим виключно за умови, що таке обмеження є домірним (пропорційним) та суспільно необхідним.

Обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права (рішення Конституційного Суду України від 01 червня 2016 року №2-рп/2016).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Перший протокол), кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини у справі «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, зазначив, що позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний, inter alia, «інтерес суспільства» та «умови, передбачені законом». Більше того, будь-яке втручання у право власності обов`язково повинно відповідати принципу пропорційності. Як неодноразово зазначав Суд, «справедливий баланс» має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Пошук такого справедливого балансу пролягає через всю Конвенцію. Далі Суд зазначає, що необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе «індивідуальний і надмірний тягар» (рішення щодо Брумареску (Brumaresku), параграф 78).

Таким чином, оцінюючи дотримання права на мирне володіння своїм майном, передбаченого ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд, перш за все виходить із оцінки дотримання принципу правомірності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном та оцінки забезпечення «справедливого балансу», дотримання принципу пропорційності (справедливої рівноваги між інтересами суспільства і основними правами окремої людини) (п.п. 69, 73 рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, п.п. 31, 34 рішення у справі «Ісмаїлов проти РФ» від 06 листопада 2008 року).

Зазначена позиція Європейського Суду щодо необхідності забезпечення необхідного справедливого балансу між захистом права власності та вимогами загального інтересу з огляду на свободу розсуду, якою наділена держава в цій сфері, також відображена у справі «Садоча проти України». Суд вказав, що захід у вигляді конфіскації відповідає загальному суспільному інтересу, підкресливши, що необхідний баланс не буде досягнуто, якщо на відповідного власника майна буде покладено «індивідуальний та надмірний тягар» (рішення від 11 липня 2019 року (п. п. 26, 27).

Згідно зі ст. 23 КУпАП адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення та для запобігання вчинення нових правопорушень як самим порушником, так і іншими особами.

Як зазначено в ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Як вбачається з матеріалів справи при розгляді даної справи суд першої інстанції в достатній мірі повно, об`єктивно та всебічно дослідив наявні у ній письмові матеріали та надав їм належну правову оцінку.

Статтею 22 КУпАП установлено, що при малозначності вчиненого адміністративного правопорушення суд може звільнити порушника від адміністративної відповідальності та обмежитися усним зауваженням. При цьому, в кожному конкретному випадку суд має вирішувати питання про визнання діяння малозначним, виходячи з того, що його наслідки не представляють суспільної небезпеки, не завдали або не здатні завдати значної шкоди суспільним або державним інтересам, правам та свободам інших осіб.

Так, розглянувши справу та дослідивши всі обставини вчиненого адміністративного правопорушення, оцінивши його наслідки, дані про особу, яка притягується до адміністративної відповідальності, який раніше до адміністративної відповідальності за порушення митних правил не притягувався, має посвідку на тимчасове проживання в Україні №800310364 від 7 листопада 2023 року, дана посвідка була оформлена ОСОБА_8 ( ОСОБА_2 ), як іноземцем, що прибув для участі в діяльності благодійної організації, що залучає до своєї діяльності волонтерів, є засновником ОСОБА_7 неприбуткової організації, яка надає допомогу військовим частина ЗС України та гуманітарну допомогу українцям, характер вчиненого ним правопорушення, ступінь його вини, поясненням особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, який у скоєному розкаявся, належним чином виконав свої процесуальні обов`язки та технічну несправність транспортного засобу, яка підтверджена належними документами, на думку апеляційного суду, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що на підставі ст. 22 КУпАП ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) слід звільнити від адміністративної відповідальності та обмежитись усним зауваженням.

Представником митниці не доведено, а апеляційним судом під час апеляційного розгляду не встановлено, що наслідки вчиненого порушення митних правил, передбаченого ч. 6 ст. 481 МК України, представляють собою суспільну небезпеку та завдали значної шкоди суспільним та державним інтересам, правам та свободам інших осіб.

Неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, які б були підставою для скасування постанови, апеляційним переглядом не встановлено.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що обставини справи судом першої інстанції встановлені вірно, докази досліджені всебічно, повно та об`єктивно, належно оцінено, а висновки суду про звільнення особи від адміністративної відповідальності ґрунтуються на вимогах Закону, тому підстав для скасування оскаржуваної постанови, як того просить представник митниці, апеляційним судом не встановлено.

Отже, апеляційний суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, яке скасуванню з викладених в апеляційній скарзі мотивів- не підлягає.

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд, -

постановив:

постанову Галицького районного суду м. Львова від 7 грудня 2023 року, щодо ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ) залишити без змін, а апеляційну скаргу представника Львівської митниці ОСОБА_9 - без задоволення.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Партика І.В.