ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.01.2024м. Вінниця

Суддя Вінницького міського суду Вінницької області Бернада Є.В., розглянувши матеріали про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 172-15 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді заступника командира батальйону з морально-психологічного забезпечення батальйону забезпечення військової частини НОМЕР_1 , діючи недбало, протиправно, всупереч інтересам служби, в порушення статутних обов`язків, приписів законів та інструкцій, в умовах воєнного стану, 15.11.2023 склав протокол про адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою статті 172-11 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КпАП) щодо військовослужбовця ОСОБА_2 , хоча діяння останнього не підпадає під дію вказаної статті.

ОСОБА_1 в судовому засіданні винуватість у вчиненні правопорушення не визнав і суду пояснив, що військовослужбовець, на якого був складений протокол про адміністративне правопорушення, був притягнутий до відповідальності.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 , думку його захисника, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до такого висновку.

Згідно зі статтею 245 КпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до статті 280 КпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Суд враховує, що частиною другою статті 251 КпАП регламентовано, що обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Зі змісту частини другої статті 172-15 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КпАП) слідує, що адміністративна відповідальність настає у разі недбалого ставлення військової службової особи до військової служби, вчинене в умовах особливого періоду.

З протоколу про адміністративне правопорушення випливає, що всупереч вимог статей 9, 11, 16, 58, 59 Статуту, статей 1, 2, 3, 4 Дисциплінарного статуту ЗСУ, частини четвертої статті 172-11 КпАП майор ОСОБА_1 проходячи військову службу на посаді заступника командира батальйону з морально-психологічного забезпечення батальйону забезпечення військової частини НОМЕР_1 , будучи військовою службовою особою, діючи недбало, протиправно, всупереч інтересам служби, на порушення своїх статутних обов`язків, приписів законів та інструкцій, в умовах воєнного стану, 15.11.2023 склав протокол про військове адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою статті 172-11 КпАП щодо військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_2 , хоча діяння солдата ОСОБА_2 не підпадає під дію статті 172-11 КУпАП. Тому, як випливає з протоколу про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 вчинив правопорушення, передбачене частиною другою статті 172-15 КпАП.

Захисник особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, у судовому засіданні здійснив посилання на те, що наданими суду матеріалами не підтверджений факт наявності у його підзахисного повноважень на вчинення дій, які є предметом судового дослідження. Також захисник здійснив посилання на висновок, сформульований Верховним Судом (далі ВС) у постанові від 21.05.2021 (справа №185/12161/15-к) щодо обставин, які свідчать про наявність у діянні військовослужбовця ознак недбалого ставлення до військової служби.

Зокрема, у зазначеній постанові ВС зауважив, що при встановленні недбалого ставлення до військової служби у формі невиконання службових (посадових) обов`язків необхідно встановити, що винний зобов`язаний був вчинити ті дії, невиконання яких ставиться йому за вину. Військова службова особа може відповідати за недбале ставлення до військової служби лише у тому випадку, коли вона не тільки повинна була через свій службовий обов`язок виконати ті чи інші дії, але й могла, тобто мала реальну можливість виконати їх належним чином. Якщо військова службова особа перебувала у таких умовах, за яких не мала фактичної можливості належно виконати свої службові (посадові) обов`язки, то відповідальність за недбале ставлення до військової служби виключається.

Оцінюючи доводи захисника особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, суд враховує, що в наданих суду матеріалах відсутні відомості щодо посадових обов`язків ОСОБА_1 , натомість надана копія протоколу про адміністративне правопорушення, складеного відносно ОСОБА_2 . При цьому суд враховує, що процесуальне джерело походження зазначеного протоколу в наданих суду матеріалах справи відсутнє.

Суд також враховує, що з протоколу про адміністративне правопорушення випливає, що ОСОБА_1 не виконав вимоги статей 9, 11, 16, 58, 59 Статуту внутрішньої служби СЗ України, статей 1, 2, 3 Дисциплінарного статуту ЗС України. Суд вважає слушними зауваження захисника в частині того, що наведені норми є загальними, які зобов`язують військовослужбовців додержуватись Конституції України та законів України, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, додержуватись військової дисципліни.

Поряд з цим, ті норми Статутів, які ОСОБА_1 діючи недбало, протиправно не дотримався, не зобов`язують ОСОБА_1 розглядати матеріали службового розслідування на підставі яких приймати чи не приймати рішення про складання чи не складання протоколу про вчинення військового адміністративного правопорушення підлеглими військовослужбовцями. Такі обов`язки прямо визначені нормами статей 254 КпАП складення протоколу про адміністративне правопорушення, 255 КпАП особи, які мають право складати протоколи про адміністративне правопорушення та статті 256 КпАП зміст протоколу про адміністративне правопорушення.

Як суд зазначив вище, в наданих суду матеріалах відсутні відомості про призначення ОСОБА_1 на відповідну посаду, а також щодо його посадових обов`язків. Тому суд вважає слушними твердження захисника останнього в частині того, що діяння службової особи обов`язково повинно бути зумовлене її службовим становищем, а дії, які вона не виконала чи неналежно виконала, повинні входити в коло її службових обов`язків. Також суд вважає слушними твердження захисника в частині того, що невиконання / неналежне виконання інших, а не службових, обов`язків не може розглядатися як службова недбалість.

ВС неодноразово, розглядаючи справи за статтею 367 КК (справа №133/2138/15, № 484/1376/18, №452/1490/15-к, тощо) зазначав, що для наявності об`єктивної сторони службової недбалості необхідно встановити: а) нормативний акт, яким визначаються компетенція службової особи і коло службових обов`язків, покладених на неї; б) які саме обов`язки, в якому обсязі та порядку особа повинна була виконувати у відповідних умовах; в) чи мала особа реальну можливість належним чином виконати ці обов`язки в умовах, що склалися; г) у чому саме виявилися допущені особою порушення службових обов`язків і які наслідки вони спричинили; ґ) чи перебували службові порушення у причинному зв`язку з тими наслідками, що настали.

Разом з тим, у протоколі про адміністративне правопорушення, який є предметом судового розгляду, відсутні відомості, відповідно до яких ОСОБА_1 порушив вимоги Інструкції зі складання протоколів та оформлення матеріалів про військові адміністративні правопорушення, затвердженої Наказом Міністерства оборони України 23.10.2021 за №32, зареєстровано в МЮ України 14.12.2021 за №1622/37244, яка встановлює механізм складання протоколів про військові адміністративні правопорушення щодо військовослужбовців Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту, військовозобов`язаних та резервістів під час проходження зборів (далі - військовозобов`язані) у Збройних Силах України та Державній спеціальній службі транспорту, які вчинили військові адміністративні правопорушення, передбачені главою 13-Б «Військові адміністративні правопорушення» Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), надсилання до районних, районних у місті, міських, міськрайонних судів протоколів та інших матеріалів про військові адміністративні правопорушення, а також порядок їх обліку в органах військового управління, військових частинах, військових навчальних закладах та установах Збройних Сил України, органах управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України (далі - Служба правопорядку), органі управління, військових частинах та установах Державної спеціальної служби транспорту.

Як суд зазначив вище, обов`язок збирання доказів винуватості особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, чинним КпАП покладений саме на особу (орган), який склав протокол про адміністративне правопорушення. Натомість протокол про адміністративне правопорушення, складений відносно ОСОБА_1 , не містить даних, які вказують на наявність в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 172-15 КпАП, зокрема, у останньому не зазначені обставини, які б свідчили про його службову недбалість, які дії він зобов`язаний був вчинити та у який спосіб, невиконання яких ставиться йому у провину. Також у протоколі відсутнє посилання, до яких саме обов`язків військової служби недбало поставився ОСОБА_1 , крім норм Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та Дисциплінарного статуту ЗС України, оскільки обов`язки щодо складання або не складання протоколів про вчинення військових адміністративних правопорушень передбачені іншими нормативно-правовими актами, а такі не зазначені.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, на провадження у справах про адміністративні правопорушення. Наприклад, у справах «Лучанінова проти України» (рішення від 09 червня 2011 року, заява № 16347/02, «Малофєєва проти Росії» («Malofeyeva v. Russia», заява № 36673/04, «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява № 926/08, рішення від 20 вересня 2016 року). При цьому Європейський суд робить висновок, що суд не має права самостійно редагувати фабулу правопорушення, відображену в протоколі, або відшукувати докази на користь обвинувачення, яка, по суті, становить виклад обвинувачення у вчиненні певного правопорушення, винуватість у скоєнні якого певною особою має доводитися в суді; суд також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення. Адже діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Захисник особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, в судовому засіданні зауважив, що згідно з протоколом ОСОБА_1 склав протокол про адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою статті 172-11 КпАП відносно підлеглого солдата ОСОБА_2 . При цьому захисник зауважив, що статтею 62 Конституції України передбачено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Тобто, зміст цього принципу полягає в тому, що особа вважається винною не тоді, коли щодо неї висунене обвинувачення, а лише, коли її винність доведена в установленому законом порядку вироком суду. При цьому, слід зазначити, що норми Конституції України є нормами прямої дії (стаття 8), це означає, що додаткових нормативних актів для реалізації своїх прав та свобод, передбачених Конституцією України не потрібно.

Разом з тим, керуючись положенням пунктом 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція), в якому йдеться про те, що: «кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку»[4], зазначається саме сутність дії такого принципу як презумпції невинуватості, а саме: ? межі дії цього принципу (будь-які справи про кримінальне правопорушення, що за своїм змістом ширше поняття злочину, яке використовується в українському законодавстві); ? момент, з якого особа вважається винуватою (коли вина особи доведена в законному порядку); ? недопустимість альтернативної до визначеної законом процедури встановлення винуватості особи. Крім того, принцип презумпції невинуватості відображає право особи на незалежний та безсторонній суд, оскільки він являється одним із головних елементів справедливого судового розгляду та впливає на процес доказування, оскільки перекладає тягар відповідальності на сторону обвинувачення і доведення має бути по за розумним сумнівом.

Статтею 246 КпАП передбачено, що порядок провадження в справах про адміністративні правопорушення в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах визначається цим кодексом та іншими законами України.

Статтею 221 КпАП передбачено, що судді розглядають справи про адміністративні правопорушення, передбачені, крім іншого, статтями 172-4- 172-20 КпАП. Тому складений ОСОБА_1 протокол від 15.11.2023 про військове адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою статті 172-11 КпАП відносно підлеглого солдата ОСОБА_2 був направлений для розгляду по суті до Вінницького міського суду Вінницької області.

КпАП визначає, що адміністративне правопорушення по своїм суб`єктивним властивостям діяння чи бездіяльність, вчинені з певною ціллю і з певних мотивів. Ці органічно зв`язані між собою, взаємозалежні форми психічної активності створюють зміст суб`єктивної сторони правопорушення. Вина це є психічне ставлення особи в формі умислу або необережності до своїх дій і їх наслідкам. Вина це обов`язкова умова адміністративної відповідальності.

Умисел це відношення пізнавальної можливості і волі суб`єкта до вчиненого ним діяння. Його обов`язкові елементи, це повне усвідомлення протиправності скоєного діяння в його юридичних і соціально-побутових особливостях, передбачення антигромадських результатів свого діяння (бездіяльності), бажання або усвідомлене допущення настання вказаних наслідків. Відсутність умислу і необережності засвідчують про випадок такому збігу життєвих обставин, при яких особа не усвідомлювала і не могла усвідомлювати властивостей вчиненого або не передбачала і не могла передбачати наслідків вчиненого діяння. Випадок і вина це категорії взаємовиключні, а тому вчинення діяння або бездіяльності випадково не є умовою адміністративної відповідальності.

Суб`єктивну сторону адміністративного правопорушення характеризував ВССУ в своєму листі від 22.05.2017 № 223-943/0/4-17 наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу під яким стаття 10 КпАП розуміє вчинення адміністративного правопорушення, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Отже, вирішуючи питання про наявність в діях конкретної особи складу адміністративного правопорушення, крім іншого, необхідно враховувати наявність суб`єктивної сторони даного правопорушення.

Відповідно до практики ЄСПЛ, справи про адміністративні правопорушення є кримінальним для цілей застосування Конвенції (див. рішення у справах «Езтюрк проти Німеччини» (Ozturk v. Germany), від 21 лютого 1984 року, пп. 52-54, Series A № 73; «Лауко проти Словаччини» (Lauko v. Slovakia), від 2 вересня 1998 року, пп. 56-59, Reports of Judgments and Decisions 1998-VI; та ухвалу щодо прийнятності у справі «Рибка проти України» (Rybka v. Ukraine), заява № 10544/03, від 17 листопада 2009 року). Той факт, що стягнення, застосоване до заявниці судом,- штраф було згодом замінено на зауваження, не може позбавити правопорушення, про яке йдеться, притаманного йому кримінального характеру (рішення у справі «Лучіанінова проти України»).

Отже, розглядаючи справу з притягнення до адміністративної відповідальності, слід забезпечити гарантії і принципи законності щодо особи, яка притягається до відповідальності.

Відповідно до пункту 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» (з відсиланням на первісне визначення цього принципу у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey), п.282) доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпції, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом.

Отже, аналізуючи надані суду матеріали у їх сукупності, доводи захисника, суд вважає, що надані суду матеріали не містять доказів, які б свідчили, що ОСОБА_1 був уповноважений на виконання обов`язків, недбале ставлення до яких згідно з протоколом про адміністративне правопорушення ним було допущене. Саме тому з огляду на викладене, з урахуванням принципу презумпції невинуватості, закріпленого у статті 62 Конституції України, а також з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, суд дійшов до висновку, що об`єктивними даними не підтверджена винуватість ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною другою статті 172-15 КпАП, а тому відповідно до пункту 1 частини першої статті 247 КпАП провадження у справі необхідно закрити.

Керуючись статтями 172-15, 283, 284 КпАП, суд

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, передбаченої частиною другою статті 172-15 Кодексу України про адміністративні правопорушення, закрити у зв`язку з відсутністю в його діях складу правопорушення.

Постанова може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя: