Справа № 149/2655/23
Провадження № 33/801/28/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сєлін Є. В.
Доповідач: Рибчинський В. П.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2024 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі судді судової палати у цивільних справах Рибчинського В.П., за участю ОСОБА_1 , прокурора Грушковського В.Ю., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану захисником адвокатом Карабань Ладою Олегівною, на постанову Калинівського районного суду Вінницької області від 05 грудня 2023 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 172-7 КУпАП,

в с т а н о в и в:

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, № 457 від 03.08.2023 року, ОСОБА_1 - будучи депутатом восьмого скликання Хмільницької міської ради Вінницької області, являючись суб`єктом, на якого поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції» в силу підп. «б» п. 1 ч. 1 ст. 3 цього Закону, а також суб`єктом адміністративного правопорушення пов`язаного з корупцією, відповідальність за яке передбачена ст. 172-7 КУпАП в силу примітки до вказаної статті, в порушення вимог п. 3 ч. 1 ст. 28 Закону України «Про запобігання корупції», 02.05.2023 року, використовуючи депутатський мандат, в особистих та корисливих інтересах, подала депутатське звернення до директора Комунального некомерційного підприємства «Хмільницький центр первинної медико-санітарної допомоги» Хмільницької міської ради, та в неї виник конфлікт інтересів, однак вона всупереч цьому, достовірно знаючи, що в даному підприємстві працює ОСОБА_2 , з якою в неї склались неприязні позаслужбові відносини, вчинила дію та прийняла рішення шляхом подання депутатського звернення до вищезазначеного підприємства, чим скоїла адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 172-7 КУпАП.

Постановою Калинівського районного суду Вінницької області від 05.12.2023 року ОСОБА_1 визнано винною в скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-7 КУпАП та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 грн.

Не погоджуючись з такою постановою суду, захисник ОСОБА_1 - адвокат Карабань Л.О. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права судом першої інстанції, просила скасувати оскаржувану постанову, та ухвалити нову, якою справу про адміністративне правопорушення закрити за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.

Дослідивши матеріали адміністративної справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно із ст. 10 КУпАП, адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Відповідно до ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови

Статтею 280 КУпАП встановлено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

За змістом ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інших обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення. Ці фактичні дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно з ч. 2 ст. 251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Так, як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення № 457 від 03.08.2023 року, ОСОБА_1 - будучи депутатом восьмого скликання Хмільницької міської ради Вінницької області, являючись суб`єктом, на якого поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції» в силу підп. «б» п. 1 ч. 1 ст. 3 цього Закону, а також суб`єктом адміністративного правопорушення пов`язаного з корупцією, відповідальність за яке передбачена ст. 172-7 КУпАП в силу примітки до вказаної статті, в порушення вимог п. 3 ч. 1 ст. 28 Закону України «Про запобігання корупції», 02.05.2023 року, використовуючи депутатський мандат, в особистих та корисливих інтересах, подала депутатське звернення до директора Комунального некомерційного підприємства «Хмільницький центр первинної медико-санітарної допомоги» Хмільницької міської ради, та в неї виник конфлікт інтересів, однак вона всупереч цьому, достовірно знаючи, що в даному підприємстві працює ОСОБА_2 , з якою в неї склались неприязні позаслужбові відносини, вчинила дію та прийняла рішення шляхом подання депутатського звернення до вищезазначеного підприємства, чим скоїла адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 172-7 КУпАП.

За змістом абзаців 9, 10, 11 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції», правопорушення, пов`язане з корупцією - діяння, що не містить ознак корупції, але порушує встановлені цим Законом вимоги, заборони та обмеження, вчинене особою, зазначеною у ч. 1 ст. 3 цього Закону, за яке законом встановлено кримінальну, адміністративну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність;

приватний інтерес - будь-який майновий чи немайновий інтерес особи, у тому числі зумовлений особистими, сімейними, дружніми чи іншими позаслужбовими стосунками з фізичними чи юридичними особами, у тому числі ті, що виникають у зв`язку з членством або діяльністю в громадських, політичних, релігійних чи інших організаціях;

реальний конфлікт інтересів - суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень.

Диспозиція ч. 2 ст. 172-7 КУпАП встановлює адміністративну відповідальність за вчинення дій чи прийняття рішень в умовах реального конфлікту інтересів.

Як визначено п. 1 примітки до ст. 172-7 КУпАП, суб`єктом правопорушень у цій статті є особи, зазначені у пунктах 1, 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції».

Пунктом 2 примітки до ст.172-7 КУпАП встановлено, що у цій статті під реальним конфліктом інтересів необхідно розуміти суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання вказаних повноважень.

Відповідно до п.п. «б» п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції», суб`єктами, на яких поширюється дія зазначеного Закону, є особи, уповноважені на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, народні депутати України, депутати Верховної Ради Автономної Республіки Крим, депутати місцевих рад, сільські, селищні, міські голови.

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції», близькі особи - члени сім`ї суб`єкта, зазначеного у ч. 1 ст. 3 цього Закону, а також чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, рідний та двоюрідний брати, рідна та двоюрідна сестри, рідний брат та сестра дружини (чоловіка), племінник, племінниця, рідний дядько, рідна тітка, дід, баба, прадід, прабаба, внук, внучка, правнук, правнучка, зять, невістка, тесть, теща, свекор, свекруха, батько та мати дружини (чоловіка) сина (дочки), усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, яка перебуває під опікою або піклуванням зазначеного суб`єкта.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 06.10.2010 року № 21-рп/2010 (п. 3.2.2.) прямо вказав на необхідність визнання і дію в Україні принципу верховенства права, і на необхідність врахування, насамперед, того, що термін «корупція» означає «використання особою наданих їй службових повноважень та пов`язаних з цим можливостей з метою одержання неправомірної вигоди або прийняття обіцянки/пропозиції такої вигоди для себе чи інших осіб», а діяння, яке не відповідає змісту терміну «корупція», не може визнаватись корупційним правопорушенням.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 28 Закону України «Про запобігання корупції», особи, зазначені у п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 3 цього Закону, зобов`язані не вчиняти дій та не приймати рішень в умовах реального конфлікту інтересів.

Отже, суб`єктивна сторона корупційного діяння характеризується тим, що воно вчинюється лише з корисливих спонукань. Особа, яка вчинила таке корупційне діяння, усвідомлює, що вона незаконно використовує свої службові повноваження та незаконно одержує у зв`язку з цим певні матеріальні блага для себе чи близьких осіб

Тобто, навіть при наявності суперечності між приватними інтересами особи та її службовими повноваженнями, обов`язковим є встановлення можливості впливу такої суперечності на об`єктивність або упередженість прийняття рішень, а також на вчинення чи не вчинення дій під час виконання наданих службових повноважень.

Водночас, конфлікт інтересів повинен бути реальним (очевидним) і передбачуваним. Тобто, конфлікт інтересів має місце тоді, коли вказана суперечність фактично вплинула чи могла вплинути на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, на вчинення чи не вчинення дій під час виконання наданих особі службових повноважень.

До того ж, адміністративна відповідальність за ч. 2 ст. 172-7 КУпАП настає виключно за вчинення дій чи прийняття рішень в умовах реального конфлікту інтересів.

Як вбачається з протоколів про адміністративне правопорушення, працівник УСР у Вінницькій області стверджує, що ОСОБА_1 використовувала свої депутатські повноваження аби отримати необхідну інформацію, що стосувалася ОСОБА_2 та займаної нею посади, а не діяльності підприємства, в якому вона працює, шляхом направлення депутатського звернення до директора КНП «Хмільницький центр первинної медико-санітарної допомоги» Хмільницької міської ради від 02.05.2023 року, що, на думку вказаного працівника, свідчить про наявність у ОСОБА_1 приватного інтересу та вчинення вказаних дій при реальному конфлікті інтересів.

Однак, з вищевказаними твердженнями, зазначеними у протоколі, апеляційний суд категорично не погоджується.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в листі ВССУ від 22.05.2017 року № 223-943/0/4-17, аналіз термінів «потенційний інтерес» та «реальний інтерес», які містяться у ч. 1 ст. 1 Закону, з урахуванням висновку науково-правової експертизи Ради науково-правових експертиз при Інституті держави і права ім. В. М. Корецького НАН України від 29.04.2016 року № 126/50-е щодо законодавства про боротьбу з корупцією дає можливість констатувати, що потенційний конфлікт інтересів відрізняється від реального тим, що при потенційному конфлікті встановлюється лише наявність, існування приватного інтересу особи, що може вплинути на об`єктивність чи неупередженість прийняття нею рішень, тоді як при реальному конфлікті інтересів існуюча суперечність між наявним приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями безпосередньо впливає (вплинула) на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання вказаних повноважень. Крім того, це також визначає ступінь впливу цієї суперечності на прийняття рішення чи вчинення дії, який повинен мати об`єктивний вираз, а також часовий взаємозв`язок між прийняттям рішення та наявністю певних ознак, що мають місце при цьому. Тобто відмінність між цими поняттями полягає в тому, що для встановлення факту реального конфлікту інтересів недостатньо констатувати існування приватного інтересу, який потенційно може вплинути на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, а слід безпосередньо встановити, що, по-перше, приватний інтерес наявний, по-друге, він суперечить службовим чи представницьким повноваженням, а по-третє, така суперечність не може вплинути, а реально впливає на об`єктивність чи неупередженість прийняття рішень чи вчинення дій.

Таким чином, для встановлення наявності факту прийняття рішення, вчинення чи невчинення дії в умовах реального конфлікту інтересів та розмежування реального і потенційного конфлікту інтересів особа, яка здійснює правозастосовну діяльність, для кваліфікації рішенням як такого, що прийняте в умовах реального конфлікту інтересів, має, встановити наявність обов`язкової сукупності таких юридичних фактів, як: 1) наявність у правопорушника факту приватного інтересу, який має бути чітко сформульований (артикульований) та визначений; 2) наявність факту суперечності між приватним інтересом і службовими чи представницькими повноваженнями із зазначенням того, в чому саме ця суперечність знаходить свій вияв або вплив на прийняття рішення; 3) наявність повноважень на прийняття рішення; 4) наявність факту реального впливу суперечності між приватним та службовим чи представницьким інтересом на об`єктивність або неупередженість рішення. Без наявності хоча б одного з фактів із цієї сукупності реальний конфлікт інтересів не виникає. Встановлення цих фактів має бути відображено в протоколі про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією.

З доданих до матеріалів справи копій листа ОСОБА_1 від 02.05.2023 року на ім`я директора КНП «Хмільницький центр первинної медико-санітарної допомоги» Хмільницької міської ради вбачається прохання надати інформацію щодо порушення умов колективного договору на 2022-2025 роки, схвалений 23.03.2022 року, трудовим колективом працівників підприємства, а саме ОСОБА_2 , та надати копії документів, які визначають виконуючого обов`язки оператора інформаційно-довідкової служби на час його тимчасової відсутності з 01.05.2023 по 02.05.2023.

Сам по собі факт звернення ОСОБА_1 з вищевказаним депутатським зверненням з питань роботи КНП «Хмільницький центр первинної медико-санітарної допомоги» Хмільницької міської ради, в якому працює ОСОБА_2 , не свідчить про вчинення таких дій в умовах реального конфлікту інтересів зумовленого використанням своїх повноважень депутата у власних інтересах, оскільки будь-які відомості щодо використання запитуваної інформації у власних інтересах у матеріалах справи відсутні.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що ОСОБА_1 , звертаючись до директора КНП «Хмільницький центр первинної медико-санітарної допомоги» Хмільницької міської ради з депутатським зверненням із питань діяльності КНП «Хмільницький центр первинної медико-санітарної допомоги» Хмільницької міської ради від 02.05.2023 року, не мав реального конфлікту інтересів між його приватним інтересом та службовими повноваженнями, який би впливав на об`єктивність або неупередженість прийняття ним рішень, або ж на вчинення чи не вчинення дій під час виконання ним повноважень депутата Хмільницької міської ради, оскільки остання діяла у межах чинного законодавства України і всі умови законності щодо направлення вказаних депутатських звернень дотримані.

Згідно із з ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Апеляційний суд, дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, доходить висновку, що в матеріалах справи не міститься належних, достовірних та допустимих доказів, яких було б достатньо для визнання ОСОБА_1 винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-7 КУпАП, за обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення № 457 від 03.08.2023 року.

Сукупність зібраних та проаналізованих у справі доказів не дозволяє зробити беззаперечний та однозначний висновок про вчинення ОСОБА_1 дій, направлених на порушення вимог щодо запобігання та врегулювання конфлікту інтересів, а саме вчинення дій чи прийняття рішення в умовах реального конфлікту інтересів.

Самі по собі протокол про адміністративне правопорушення не може бути беззаперечним доказом вини особи у тому чи іншому діянні, оскільки не являє собою імперативного факту доведеності вини особи, тобто не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом».

Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України, одними із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд не вправі самостійно змінювати на шкоду особі фабулу, викладену в протоколі про адміністративне правопорушення, яка, по суті, становить виклад обвинувачення у вчиненні певного правопорушення, винуватість у скоєнні якого певною особою має доводитися в суді. Суд також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення. Адже діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Отже, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав зробити висновок про те, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-7 КУпАП.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що постанову суду першої інстанції не можна визнати законною, а тому вона підлягає скасуванню, а провадження у справі, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, належить закрити за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-7 КУпАП.

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану захисником адвокатом Карабань Ладою Олегівною, задовольнити.

Постанову Калинівського районного суду Вінницької області від 05 грудня 2023 року скасувати та закрити провадження у справі за відсутністю у ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-7 КУпАП.

Постанова набирає законної сили негайно після її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Вінницького

апеляційного суду: В.П. Рибчинський