ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 947/6350/24

Провадження № 3/947/1640/24

12.03.2024 року суддя Київського районного суду м.Одеси Прохоров П.А., за участю прокурора Київської окружної прокуратури м.Одеси Зайкова Д.Б., розглянувши матеріали за протоколом №456/2024 від 19.02.2024 року, що надійшли з управління стратегічних розслідувань в Одеській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Одеси, громадянки України, директора Комунального закладу «Одеський навчально-реабілітаційний центр «Зоресвіт» Одеської обласної ради», яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.172-7 КУпАП,

ВСТАНОВИВ:

У протоколі про адміністративне правопорушення зазначено, що ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді директора КЗ «Одеський навчально-реабілітаційний центр «Зоресвіт» Одеської обласної ради», будучи посадовою особою юридичної особи публічного права, яка прирівнюється до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, тобто суб`єктом на якого поширюються дії ЗУ «Про запобігання корупції», відповідно до підпункту «а» п. 2 ч. 1 ст. З Закону та суб`єктом відповідно до Примітки до ст. 172-7 КУпАП, та розповсюджуються обов`язки, щодо запобігання та врегулювання конфлікту інтересів, передбачені статтею 28 Закону, достовірно знаючи, що приймає рішення, щодо підписання наказу № 137/К від 05.12.2022 р. «Про грошову винагороду педагогічних працівників у грудні 2022 року», згідно якого встановлено грошову винагороду у розмірі одного посадового окладу (11 716 гривень) їй особисто, як директору, вчинила дії та прийняла рішення в умовах реального конфлікту інтересів, чим порушила п.3 ч. 1 ст. 28 Закону України «Про запобігання корупції», чим вчинила адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, передбачене ч. 2 ст.172-7 КУпАП, а саме вчинення особою дій та прийняття рішень в умовах реального конфлікту інтересів.

Прокурор Зайков Д.Б. надав суду мотивований висновок в якому зазначив, що в діях ОСОБА_1 є склад адміністративного правопорушення передбаченого ч.2 ст.172-7 КУпАП, просив суд притягнути її до відповідальності та накласти стягнення в межах санкції ч.2 ст.172-7 КУпАП.

ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснила, що вину у вчиненні адміністративного правопорушення не визнає та зазначила, що у грудні 2022 року відповідно до наказу по закладу від 05 грудня 2022 року за № 137/К їй було нараховано грошову винагороду за сумлінну працю та зразкове виконання посадових обов`язків у розмірі одного посадового окладу що складає 11 716,00 гри. Нарахування здійснювалось на підставі погодження галузевого управління - Департаменту освіти і науки Одеської обласної адміністрації від 21 листопада 2022 року. Зменшення або збільшення розміру грошової винагороди не мало підстав.

Відповідно до ст. 57 Закону України «Про освіту» держава забезпечує виплату педагогічним працівникам щорічної грошової винагороди в розмірі до одного посадового окладу (ставки заробітної плати) за сумлінну працю, зразкове виконання покладених на них обов`язків. Зазначена грошова винагорода є частиною заробітної плати.

Відповідно до п. 8.3.1. Галузевої угоди між Міністерством освіти і науки України, Профспілками працівників освіти і науки України та Всеукраїнським об`єднанням організацій роботодавців у галузі вищої освіти на 2021-2025 роки: забезпечити надання відповідно до статей 57 та 61 Закону України «Про освіту»: педагогічним працівникам, зокрема закладів вищої освіти, щорічної грошової винагороди за сумлінну працю, зразкове виконання службових обов`язків та допомоги на оздоровлення при наданні щорічних відпусток педагогічним та науково-педагогічним працівникам у розмірі одного посадового окладу, а також у випадках надання частини щорічної основної відпустки перед звільненням.

Дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, заслухавши прокурора, пояснення ОСОБА_1 , приходжу до наступного висновку.

Європейський суд з прав людини, що у своєму рішенні від 10 лютого 1995 р. у справі "Аллене де Рібермон проти Франції" підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.

Відповідно до ст. 252 КУпАП суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначені ст. 255 цього Кодексу. Відповідно до принципу поза розумним сумнівом, зміст якого сформульований у п.43 рішення ЄСПЛ у справі Кобець проти України від 14.02.2008р., доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом.

Положеннями ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1 Закону України «Про запобігання корупції» визначено правопорушення, пов`язане з корупцією - діяння, що не містить ознак корупції, але порушує встановлені цим Законом вимоги, заборони та обмеження, вчинене особою, зазначеною у ч.1 статті 3 цього Закону, за яке законом встановлено кримінальну, адміністративну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність.

Відповідно до ч.1 ст.9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає адміністративну відповідальність.

Відповідно до ч. 2 ст. 172-7 КУпАП встановлюється відповідальність за вчинення особою дій та прийняття рішень в умовах реального конфлікту інтересів.

Суб`єктом правопорушень у ст. 172-7 є особи, зазначені у пунктах 1, 2 частини першої статті 3 Закону України "Про запобігання корупції". під реальним конфліктом інтересів слід розуміти суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання вказаних повноважень.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листі від 22.05.2017 року за № 223-943/0/4-17 зазначив, що розглядаючи питання щодо відповідальності за адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, передбачене ст.172-7 КУпАП, слід звернути увагу на таке.

Беручи до уваги диспозиції ст.172-7 КУпАП та п.2 примітки до цієї статті, треба констатувати, що порушення вимог стосовно запобігання та врегулювання конфлікту інтересів можуть полягати:

- у вчиненні дій чи прийнятті рішень в умовах реального конфлікту інтересів, тобто за наявності суперечності між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що вплинуло на об`єктивність або неупередженість вчинення таких дій, або прийняття таких рішень (ч.2 ст.172-7 КУпАП).

Аналіз термінів «потенційний інтерес» та «реальний інтерес», які містяться у ч.1 ст.1 Закону, з урахуванням висновку науково-правової експертизи Ради науково-правових експертиз при Інституті держави і права ім. В. М. Корецького НАН України від 29 квітня 2016 року № 126/50-е, виконаного на замовлення адвоката Ульянова Р.А., щодо законодавства про боротьбу з корупцією дає можливість констатувати, що потенційний конфлікт інтересів відрізняється від реального тим, що при потенційному конфлікті встановлюється лише наявність, існування приватного інтересу особи, що може вплинути на об`єктивність чи неупередженість прийняття нею рішень, тоді як при реальному конфлікті інтересів існуюча суперечність між наявним приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями безпосередньо впливає (вплинула) на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання вказаних повноважень. Крім того, це також визначає ступінь впливу цієї суперечності на прийняття рішення чи вчинення дії, який повинен мати об`єктивний вираз, а також часовий взаємозв`язок між прийняттям рішення та наявністю певних ознак, що мають місце при цьому.

Тобто відмінність між цими поняттями полягає в тому, що для встановлення факту реального конфлікту інтересів недостатньо констатувати існування приватного інтересу, який потенційно може вплинути на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, а слід безпосередньо встановити, що, по-перше, приватний інтерес наявний, по-друге, він суперечить службовим чи представницьким повноваженням, а по-третє, така суперечність не може вплинути, а реально впливає на об`єктивність чи неупередженість прийняття рішень чи вчинення дій.

Таким чином, для встановлення наявності факту прийняття рішення, вчинення чи невчинення дії в умовах реального конфлікту інтересів та розмежування реального і потенційного конфлікту інтересів особа, яка здійснює правозастосовну діяльність, для кваліфікації рішення як такого, що прийняте в умовах реального конфлікту інтересів, має встановити наявність обов`язкової сукупності таких юридичних фактів, як:

1) наявність у правопорушника факту приватного інтересу, який має бути чітко сформульований (артикульований) та визначений;

2) наявність факту суперечності між приватним інтересом і службовими чи представницькими повноваженнями із зазначенням того, в чому саме ця суперечність знаходить свій вияв або вплив на прийняття рішення.

3) наявність повноважень на прийняття рішення;

4) наявність факту реального впливу суперечності між приватним та службовим чи представницьким інтересом на об`єктивність або неупередженість рішення.

Без наявності хоча б одного з фактів із цієї сукупності реальний конфлікт інтересів не виникає. Встановлення цих фактів має бути відображено в протоколі про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, та, відповідно, в постанові суду.

Судом встановлено, що 21.11.2022 року за вих. №130/2022 головою профспілки ОСОБА_2 було направлено лист щодо погодження виплати грошової винагороди у 2022 році директору КЗ «Одеський НРЦ «Зоресвіт» Одеської обласної ради» ОСОБА_1 , відповідно до вимог ст. 57 ЗУ «Про освіти», Постанови КМУ «Про впорядкування умов оплати праці працівників установ, закладів та організаційний окремих галузей бюджетної сфери», п.п. 52, 53 Інструкції «Про порядок обчислення зарплати працівників освіти», затвердженої наказом МОН України №102 від 15.10.1993 р.

Директором Департаменту освіти і науки Одеської обласної державної адміністрації Олександром Лончаком було погоджено виплату грошової винагороди ОСОБА_1 , без визначення конкретного розміру грошової винагороди.

Після погодження виплати грошової винагороди, директор КЗ «Одеський НРЦ «Зоресвіт» Одеської обласної ради» ОСОБА_1 , виконуючи передбачені Статутом та контрактом службові повноваження, підписала наказ № 137/К від 05.12.2022 р. «Про грошову винагороду педагогічних працівників у грудні 2022 року», згідно якого встановлено грошову винагороду у розмірі одного посадового окладу (11 716 гривень) їй особисто як директору.

Відповідно до ст. 57 Закону України «Про освіту» визначено, що Держава забезпечує виплату педагогічним працівникам щорічної грошової винагороди в розмірі до одного посадового окладу (ставки заробітної плати) за сумлінну працю, зразкове виконання покладених на них обов`язків.

Статтею 57 ЗУ «Про освіту» надається суб`єкту право самостійно визначати розмір грошової винагороди, але не більше одного посадового окладу.

Відповідно до п. 8.3.1. Галузевої угоди між Міністерством освіти і науки України, Профспілками працівників освіти і науки України та Всеукраїнським об`єднанням організацій роботодавців у галузі вищої освіти на 2021-2025 роки: забезпечити надання відповідно до статей 57 та 61 Закону України «Про освіту»: педагогічним працівникам, зокрема закладів вищої освіти, щорічної грошової винагороди за сумлінну працю, зразкове виконання службових обов`язків та допомоги на оздоровлення при наданні щорічних відпусток педагогічним та науково-педагогічним працівникам у розмірі одного посадового окладу, а також у випадках надання частини щорічної основної відпустки перед звільненням.

Згідно ст. 2 Закону України «Про оплату праці» грошова винагорода за сумлінну працю є частиною заробітної плати працівника. Щорічна грошова винагорода педагогічним працівникам є складовою заробітної плати, тобто є обов`язковою виплатою.

Судом було встановлено, що в діях ОСОБА_1 відсутня наявність реального конфлікту інтересів при вчиненні дій та прийнятті рішень, а саме підписанні наказу № 137/К від 05.12.2022 р. «Про грошову винагороду педагогічних працівників у грудні 2022 року», згідно якого встановлено грошову винагороду у розмірі одного посадового окладу (11 716 гривень) їй особисто, як директору КЗ «Одеський НРЦ «Зоресвіт» Одеської обласної ради».

Відповідно до ст.10 КУпАП адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Відповідно до положення ст.245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

При цьому, на підставі задекларованого принципу, що міститься в ст.7 КУпАП, кожній особі щодо якої вирішується питання про притягнення до адміністративної відповідальності гарантовано, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, а провадження в справі про адміністративне правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Відповідно до ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 року № 23-рп/2010 адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах і правових презумпціях, в тому числі і закріпленій в ст.62 Конституції України презумпції невинуватості.

Практика Європейського суду з прав людини вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує критерії доведення «поза розумним сумнівом», яке має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій факту, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

При цьому суд також виходить з вимог ст.62 Конституції України та передбаченого у ній принципу презумпції невинуватості, згідно якого обвинувачення особи не може ґрунтуватись на припущеннях. В силу принципу презумпції невинуватості всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь, а недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

У п.1 ст.11 Загальної декларації прав людини, п.2 ст.6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод, у п.2 ст.14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, у принципі 36 Зводу принципів захисту всіх осіб, у ст.62 Конституції України закріплено одне з найважливіших положень демократичної, правової держави презумпцію невинуватості, згідно з якою особа вважається невинуватою у вчиненні правопорушення і не може бути притягнута до відповідальності, доки її вину не буде доведено в законному порядку; ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні правопорушення; обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

На підставі досліджених судом доказів, суд приходить до висновку, що обставини, викладені у протоколі про адміністративне правопорушення не знайшли свого підтвердження, оскільки зазначені обставини повністю спростовані в судовому засіданні поясненнями ОСОБА_1 та дослідженими судом письмовими доказами, якими не спростовані доводи ОСОБА_1 про відсутність в у її діях складу правопорушення, передбаченого ч.2 ст.172-7 КУпАП.

Крім того, у протоколі про адміністративне правопорушення та долучених матеріалах, відсутнє посилання на нормативний акт, яким передбачений порядок визначення змісту та обсягу рішення, яке погоджено органом управління або містить заборону посадовій особі юридичної особи публічного права при виконанні своїх службових повноважень самостійно (на власний розсуд) вирішувати точний розмір грошової винагороди.

Провадження по справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю, зокрема, за відсутністю складу адміністративного правопорушення (ст.247 ч.1 п.1 КУпАП).

Приймаючи до уваги, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях і усі сумніви щодо доведеності вини особи слід тлумачити на її користь, у протоколі про адміністративне правопорушення фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 172-7 КУпАП, провадження в адміністративній справі підлягає закриттю з підстав п.1 ч.1 ст.247 КУпАП.

Керуючись ст. ст. 172-7, 7, 247, 268, 279, 280, 283, 284 КУпАП, суд

ПОСТАНОВИВ

Провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченогоч. 2 ст. 172-7 КУпАП - закрити у зв`язку з відсутністю у її діях складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Суддя Прохоров П. А.