ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 595/288/24Головуючий у 1-й інстанції Тхорик І.І.
Провадження № 33/817/248/24 Доповідач - Ваврів І.З.
Категорія - ч.2 ст. 130 КУпАП
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2024 р. Суддя Тернопільського апеляційного суду Ваврів І.З.

з участю: особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1

розглянувши справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 на постанову Бучацького районного суду Тернопільської області від 13 лютого 2024 року,

в с т а н о в и в:

Постановою Бучацького районного суду Тернопільської області від 13 лютого 2024 року ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.130 КУпАП і застосовано відносно неї адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 2 000 (дві тисячі) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 34 000 (тридцять чотири тисячі) гривень в дохід держави з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

Як визнав суд, 05 лютого 2024 року о 00 год. 28 хв. по вул. Генерала Шухевича, 23 в м. Бучач, ОСОБА_1 керував т/з марки ВАЗ 2103, д.н.з. НОМЕР_1 , із явними ознаками алкогольного сп`яніння , а саме: різкий запах алкоголю з порожнини рота, виражене тремтіння пальців рук, різка зміна забарвлення шкірного покриву. Від проходження огляду на місці зупинки за допомогою газоаналізатора Alcotest Drager 6810 та в медичному закладі КНП Бучацька міська лікарня водій відмовився, чим порушив вимоги п.2.5 а Правил дорожнього руху України та скоїв правопорушення, передбачене ч.2 ст. 130 КупАП.

В апеляційній скарзі особа, яку притягнуто до адміністративної відповідальності вважає постанову суду першої інстанції безпідставною, упередженою та винесеною з порушенням норм чинного законодавства.

Вказує, що перед подією, яка вказана у постанові суду першої інстанції, він побачив невідомого громадянина, який йшов по вулиці у формі військовослужбовця на милицях, кричав від болю про допомогу та просив відвезти його у лікарню.

Також, в обґрунтування своїх доводів зазначає, що він повідомив працівникам патрульної поліції, що керував автомобілем під час комендантської години за вимушених обставин, думаючи насамперед про життя іншої людини, а тому діяв у стані крайньої необхідності.

Просить скасувати постанову Бучацького районного суду Тернопільської області від 13 лютого 2024 року відносно ОСОБА_1 і закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно нього за ч.1 ст.130 КУпАП на підставі п.1 ст.247 КУпАП.

Одночасно апелянт ставить питання про поновлення строку на апеляційне оскарження, оскільки він не був присутній при розгляді справи у суді першої інстанції, а про притягнення до адміністративної відповідальності дізнався 24.02.2024 року, отримавши конверт із постановою.

Заслухавши особу, яку притягнуто до адміністративної відповідальності , яка підтримала подану апеляційну скаргу і, з наведених у ній мотивів, просить скасувати постанову Бучацького районного суду Тернопільської області від 13 лютого 2024 року та закрити провадження у справі; дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходжу приходжу до наступних висновків.

Відповідно до ст.285 КУпАП копія постанови по справі про адміністративне правопорушення протягом трьох днів вручається або висилається особі, щодо якої її винесено. Копія постанови вручається під розписку. У разі якщо копія постанови висилається, про це робиться відповідна відмітка у справі.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги зі змістом оскарженої постанови ОСОБА_1 ознайомився 24.02.2024 року.

Апеляційна скарга на постанову Бучацького районного суду Тернопільської області від 13.02.2024 року подана 04.03.2024 року.

За таких обставин, вважаю, що строк на апеляційне оскарження пропущено з поважних причин і тому, відповідно до ст.289 КУпАП, його потрібно поновити.

Аналіз матеріалів справи та безпосередньо рішення місцевого суду, яке оскаржується апелянтом, дає підстави для висновку, що суд, розглядаючи дану справу, дотримався положень статей 245, 280 КУпАП, відповідно до яких провадження у справах про адміністративні правопорушення має забезпечувати повне, всебічне й об`єктивне з`ясування всіх обставин справи, що сприяє постановленню законного та обґрунтованого рішення, яке виключало б його двозначне тлумачення і сумніви щодо доведеності вини певної особи в учиненні адміністративного правопорушення.

Винуватість та кваліфікація дій ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП України доведена належним чином перевіреними, оціненими та викладеними у постанові суду доказами.

Як слідує з протоколу про адміністративне правопорушення серії ОБ № 050920 05 лютого 2024 року о 00 год. 28 хв. По вул. Генерала Шухевича, 23 в м. Бучач, ОСОБА_1 керував т/з марки ВАЗ 2103, д.н.з. НОМЕР_1 , із явними ознаками алкогольного сп`яніння , а саме: різкий запах алкоголю з порожнини рота, виражене тремтіння пальців рук, різка зміна забарвлення шкірного покриву. Від проходження огляду на місці зупинки за допомогою газоаналізатора Alcotest Drager 6810 та в медичному закладі КНП Бучацька міська лікарня.

В протоколі про адміністративне правопорушення, який був предметом розгляду суду, зазначено про роз`яснення ОСОБА_1 його прав, передбачених ст.63 Конституції України та ст.268 КУпАП.

Цей документ був предметом розгляду у суді першої інстанції та отримав належну правову оцінку з якою суд апеляційної інстанції погоджується.

Вказаний протокол відповідає вимогам ст.ст.254, 256 КУпАП, складений уповноваженою на те особою, визначеною ст.255 КУпАП, а наведені у ньому обставини об`єктивно стверджуються іншими доказами, дослідженими судом по справі.

Цей документ був предметом розгляду у суді першої інстанції та отримав належну правову оцінку з якою суд апеляційної інстанції погоджується.

Наведені вище обставини щодо керування ОСОБА_1 транспортним засобом з ознаками алкогольного сп`яніння та відмови від проходження огляду на стан сп`яніння підтверджуються також відеозаписом з нагрудних камер працівників поліції, яким зафіксовано вказану подію починаючи із зупинки працівниками поліції транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 , його відмову від проходження огляду як на місці зупинки транспортного засобу і завершуючи складанням протоколу про адміністративне правопорушення.

Що стосується доводів апеляційної скарги про закриття справи про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП у зв`язку з вчиненням ним правопорушення в стані крайньої необхідності, то, на думку апеляційного суду, вони не підлягають до задоволення, оскільки суд не погоджується з оцінкою дій водія ОСОБА_1 за наведених в матеріалах справи обставин, як крайня необхідність.

Так, адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Керування транспортним засобом в стані алкогольного чи іншого сп`яніння є найбільш тяжким правопорушенням у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, а водій у стані сп`яніння є загрозою для життя та здоров`я інших учасників дорожнього руху: водіїв, пішоходів, велосипедистів, а також і для самого себе та власності третіх осіб.

Суд звертає увагу, що водій ОСОБА_1 не заперечував, що він вживав алкогольні напої безпосередньо перед тим, як сів за кермо з наведених ним в апеляційній скарзі мотивів, про що він повідомив під час апеляційного розгляду.

Відповідно до ст.17 КУпАП особа, яка діяла в стані крайньої необхідності, необхідної оборони або яка була в стані неосудності, не підлягає адміністративній відповідальності.

Згідно ст.18 КУпАП не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

Однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам. Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути саме об`єктивний критерій.

Як в апеляційній скарзі, так і під час апеляційного розгляду ОСОБА_1 не навів жодних доказів стосовно того, яка небезпека загрожувала особі, яку він відвозив до лікарні і яким чином була усунута ця небезпека в медичному закладі, щоб можна було оцінити необхідність апелянта вчинити правопорушення, передбачене ч.2 ст.130 КУпАП, для усунення такої небезпеки.

Тому, той факт, що ОСОБА_1 відвозив у лікарню особу одягнуту у військовий однострій, про що зазначається в апеляційній скарзі, то в даному випадку це не може вважатись крайньою необхідністю, оскільки під час розгляду справи не встановлено обставин, які би підтверджували, що небезпека, на яку вказує апелянт, не могла бути усунута іншими засобами ніж керування автомобілем у стані алкогольного сп`яніння.

Таким чином, правопорушення, вчинене ОСОБА_1 є умисною, суспільно небезпечною дією, а тому зазначені у апеляційній скарзі обставини не можуть вважатись такими, що є підставою для закриття справи у зв`язку з вчиненням дій особою в стані крайньої необхідності.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що постановою Бучацького районного суду Тернопільської області від 20 червня 2023 року № 595/1003/23 ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1000 (однієї тисячі) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17000 тисяч гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

Інші доводи апеляційної скарги, не спростовують правильності встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи і його висновків про кваліфікацію дій ОСОБА_1 , а тому ці доводи не є підставою для скасування постанови і закриття провадження за відсутністю події та складу правопорушення, як про це просить апелянт.

Неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, які б були підставою для скасування постанови судді та закриття провадження у справі, апеляційним переглядом не встановлено.

Адміністративне стягнення на ОСОБА_1 накладено у відповідності до вимог ст.33 КУпАП, з урахуванням характеру вчиненого ним правопорушення, особи правопорушника, ступеню його вини та інших обставин справи.

З урахуванням наведеного, приходжу до висновку, що постанова Бучацького районного суду Тернопільської області від 13 лютого 2024 року відносно ОСОБА_1 є законною та обґрунтованою, а тому підстав для її скасування, про що ставить питання апелянт, не вбачаю.

Керуючись ст.294 КУпАП,

п о с т а н о в и в:

Поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження постанови Бучацького районного суду Тернопільської області від 13 лютого 2024 року.

Апеляційну скаргу особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Бучацького районного суду Тернопільської області від 13 лютого 2024 року щодо ОСОБА_1 без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя