Провадження № 3/679/310/2024
Справа № 334/1392/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2024 року м.Нетішин

Суддя Нетішинського міського суду Хмельницької області Томілін О.М., ознайомившись з матеріалами справи про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , до адміністративної відповідальності за ознаками правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, -

В С Т А Н О В И В :

20.02.2024 до Ленінського районного суду м.Запоріжжя надійшла справа про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ст. 124 КУпАП. Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД № 621477 від 07.02.2024, ДТП відбулася 07.02.2024 у м.Запоріжжя по «пр.Соборний-Металургів».

Постановою судді Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 26.02.2024 матеріали вказаної справи направлені до Нетішинського міського суду Хмельницької області.

Вказана справа надійшла до Нетішинського міського суду Хмельницької області 12.03.2024.

Ознайомившись із матеріалами справи, суддя дійшов наступного висновку.

Правила підсудності ґрунтуються на основних засадах судочинства, передбачених ст. 129 Конституції України, засадах адміністративного судочинства, а також принципах побудови системи судів загальної юрисдикції. Підсудність виступає процесуальним інститутом, що має велике значення для належного відправлення правосуддя. По кожній справі, незалежно від її категорії, перше питання, яке вирішує суддя, це підсудність.

Встановлення правил підсудності має важливе значення для правильного функціонування судової системи, а також для виконання судами покладених на них завдань і визначення суду, компетентного здійснювати провадження. Підсудність є ефективним засобом, який сприяє тому, щоб конкретна справа розглядалася і вирішувалася судом законним, компетентним, незалежним і неупередженим, як того вимагають ст. 7 Загальної декларації прав людини та ч. 1 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права.

А відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

За допомогою правил про підсудність забезпечується також рівність всіх громадян перед законом і судом (ст. 24 Конституції України). Будучи одним з проявів цієї конституційної засади, чітко встановлена законом підсудність набуває ознак суб`єктивного права людини на законного суддю, тобто права будь-якої людини знати наперед, який саме суд і в якому складі відповідно до закону правомочний здійснювати стосовно нього судове провадження, якщо така необхідність виникне.

Важливість суворого дотримання правил про підсудність доводиться і відповідною практикою Європейського суду з прав людини.

Відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, інститут підсудності безпосередньо пов`язаний із забезпеченням права на справедливий судовий розгляд, закріпленого у п.1 ст.6 Конвенції, оскільки за його допомогою визначається «належний суд», тобто суд, уповноважений розглядати конкретну справу.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що суд буде вважатися встановленим законом лише за умови, що він утворений безпосередньо на підставі закону, діє в межах своєї предметної, функціональної та територіальної юрисдикції й у законному складі суду.

Відповідно до процесуальних норм порушення правил підсудності є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції, якщо справу розглянуто неповноважним складом суду.

Визначальним також є і процесуальний порядок належного визначення підсудності конкретної справи.

Порушення такого процесуального порядку є, зокрема, порушенням принципу юридичної визначеності, гарантії забезпечення однакового змісту та застосування норм права.

Так, за приписами ч.3 ст.7 КУпАП застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Згідно з п.п. 1, 2 ст.278 КУпАП при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення суддя, в тому числі, повинен вирішити, чи належить до його компетенції розгляд даної справи та чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 257 КУпАП протокол надсилається органу (посадовій особі), уповноваженому розглядати справу про адміністративне правопорушення.

За загальним правилом, визначеним у ч. 1 ст. 276 КУпАП справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення. Справа про адміністративне правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП, може також розглядатися за місцем обліку транспорти засобів або за місцем проживання порушників.

Відповідно до ст. 2 КУпАП, законодавство України про адміністративні правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України. При цьому чинні процесуальні норми КУпАП безпосередньо не містять положень щодо підстав і порядку зміни територіальної підсудності справ.

ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на недосконалість чинного законодавства України і необхідність дотримання принципу правової визначеності (п. 53 рішення від 06.11.2008 у справі «Єлоєв проти України» (Yeloyev v. Ukraine), заява № 17283/02); п. 19 рішення від 18.12.2008 у справі «Новік проти України» (Novik v. Ukraine), заява № 48068/06), а КСУ у п. 3.4 і 3.6 свого рішення від 11.10.2011 (справа № 10-рп/2011), аналізуючи положення міжнародних актів, наголосив, що «не вбачається різниці між кримінальними та адміністративними протиправними діяннями, оскільки вони охоплюються загальним поняттям «правопорушення», а відмінність адміністративного правопорушення від злочину полягає, насамперед, у тому, що воно є менш суспільно небезпечним». У цьому рішенні КСУ поширив певні гарантії кримінального процесу і на процес притягнення особи до адміністративної відповідальності. ЄСПЛ також за певних умов поширює стандарти Конвенції для кримінального провадження на справи про адміністративні правопорушення (рішення від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12; рішення від 09.06.2011 у справі «Лучанінова проти України» (Luchaninova v. Ukraine), заява № 16347/02); рішення від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine), заява № 7460/03).

З огляду на викладене, виходячи із системного аналізу процесуальних норм законодавства України, усталеної судової практики ЄСПЛ, на вирішення порушеного питання поширюються гарантії ст. 6 Конвенції, що у свою чергу надає можливість застосувати аналогію закону при визначенні підсудності протоколу про адміністративне правопорушення, тобто застосувати у межах своєї компетенції до КУпАП іншої норми закону, зокрема положень КПК, які регламентують подібні відносини, заповнивши тим самим прогалину у законодавстві України про адміністративні правопорушення, що є невід`ємним правом учасників провадження у справі про адміністративні правопорушення, у тому числі потерпілої особи (правом на справедливий суд, гарантованого ст. 6 Конвенції), оскільки мова не йде про норми, які встановлюють виключення або спеціальне правове регулювання.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 34 КПК України кримінальне провадження передається на розгляд іншому суду, якщо до початку судового розгляду виявилося, що кримінальне провадження надійшло до суду з порушенням правил територіальної підсудності.

Згідно з положеннями ч. 3 ст.34 КПК України питання про направлення кримінального провадження з одного суду до іншого в межах юрисдикції різних апеляційних судів, а також про направлення провадження з одного суду апеляційної інстанції до іншого вирішується колегією суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду за поданням суду апеляційної інстанції або за клопотанням сторін чи потерпілого не пізніше п`яти днів з дня внесення такого подання чи клопотання, про що постановляється вмотивована ухвала.

Така судова практика є сталою та, зокрема, підтверджується ухвалою колегії суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 28 квітня 2022 року у справі № 578/1/22 (провадження № 51 1228 впа 22) та іншими.

Зважаючи на те, що Ленінський районний суд м.Запоріжжя не дотримався вищевказаних вимог законодавства, а представником ОСОБА_1 адвокатом Черновим В.В. у клопотанні від 20.02.2024 до Ленінського районного суду м.Запоріжжя ставиться питання про передачу справи до Нетішинського міського суду Хмельницької області, тобто в межах юрисдикції іншого апеляційного суду, суд вважає за необхідне виправити допущену помилку і направити клопотання та справу про адміністративне правопорушення до Запорізького апеляційного суду для звернення до Касаційного кримінального суду Верховного Суду для розгляду клопотання та належного визначення підсудності даної справи.

Керуючись ст.ст.276, 278 КУпАП, ст. 34 КПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання представника ОСОБА_1 адвоката Чернова В.В. про передачу справи за підсудністю разом зі справою №334/1392/24 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ст. 124 КУпАП направити до Запорізького апеляційного суду для звернення до Касаційного кримінального суду Верховного Суду для розгляду клопотання та належного визначення підсудності.

Постанова оскарженню не підлягає.

Суддя О.М.Томілін