Справа №462/127/24
Провадження №3/461/372/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2024 року суддя Галицького районного суду м. Львова Стрельбицький В.В., за участю особи відносно якої складено протокол ОСОБА_1 , потерпілого ОСОБА_2 , розглянувши матеріали справи про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, непрацюючого, згідно протоколу проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

за ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

встановив:

31 грудня 2023 року о 16 годині 05 хвилин у м. Львові, на вул. Городоцька, 39, водій автомобіля ВМW д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_1 , був неуважний, не стежив за дорожньою обстановкою та за її змінами, виїхав на перехрестя та здійснив зіткнення з автомобілем Volkswagen Passat д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_2 , який повертав ліворуч та завершував свій рух через перехрестя. Внаслідок наведеного, автомобілі отримали механічні пошкодження із матеріальними збитками.

ОСОБА_1 у судовому засіданні свою вину у вчиненні інкримінованого правопорушення заперечив та зазначив, що не порушував Правил дорожнього руху, а ДТП фактично відбулася з вини іншого учасника ДТП - водія ОСОБА_2 . Зокрема, ОСОБА_1 вказав, що, на його думку, водій ОСОБА_2 здійснював свій маневр на заборонений червоний сигнал світлофора. Також вказав, що він рухався з дозволеною швидкістю. Виходячи з ситуації яка передувала ДТП, він не міг уникнути зіткнення.

Потерпілий ОСОБА_2 у судовому засіданні протокол підтримав та надав суду пояснення, згідно яких вказав, що саме порушення водієм ОСОБА_1 Правил дорожнього руху спричинило ДТП. Вказав, що обставини справи наведені у протоколі та схемі ДТП відповідають фактичним обставинам справи.

Відповідно до положень ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Статтею 124 КУпАП передбачена відповідальність за порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна.

Згідно п. 1.5 Правил дорожнього руху, дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.

Відповідно до п. 2.3 б Правил дорожнього руху, для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі.

Згідно п. 16.5 Правил дорожнього руху, у разі подання сигналу регулювальником або ввімкнення сигналу світлофора, що дозволяє рух, водій зобов`язаний дати дорогу транспортним засобам, що завершують рух через перехрестя, а також пішоходам, які закінчують перехід.

За змістом ст. 251 КУпАП, доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновків експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозаписуючих записів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, вважаю, що у діях ОСОБА_1 є склад вказаного вище адміністративного правопорушення, що підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення серії ААД №568322 від 31.12.2023 року, який засвідчує факт допущених порушень ПДР та схемою місця ДТП, яка фіксує обставини події, зокрема місце розташування транспортних засобів під час ДТП, письмовими поясненнями ОСОБА_1 та ОСОБА_2 долученими до протоколу та усними поясненнями останнього у судовому засіданні, рапортом інспектора поліції долученим до протоколу.

Оцінюючи доводи ОСОБА_1 щодо заперечення факту вчинення ним адміністративного правопорушення та порушення Правил дорожнього руху, виходжу з наступного.

Сам факт дорожньо-транспортної пригоди, час та місце, склад його учасників, наслідки ДТП механічні пошкодження транспортних засобів із матеріальними збитками, сторонами провадження не оспорюються та підтверджується наведеними вище долученими до протоколу та матеріалів справи доказами.

Таким чином, з наведеного вбачається, що учасники провадження визнали те, що 31 грудня 2023 року о 16 годині 05 хвилин у м. Львові, на вул. Городоцька, 39, відбулось зіткнення автомобіля ВМW д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_1 , та автомобіля Volkswagen Passat д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_2 , який повертав ліворуч та завершував свій рух через перехрестя. Внаслідок наведеного, автомобілі отримали механічні пошкодження із матеріальними збитками.

Фактично наведені заперечення ОСОБА_1 ґрунтуються на тому, що останній вважає, що діяв з дотриманням Правил дорожнього руху, а ДТП сталося внаслідок дій водія ОСОБА_2 .

З такою позицією ОСОБА_1 суд не погоджується, виходячи з нижченаведеного.

Як зазначено вище, згідно ПДР, дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків. Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі. Водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу.

Судом детально проаналізовано надані сторонами пояснення, а також матеріали справи. Вказані матеріали відображають дорожню обстановку, рух та розташування автомобілів, як до, так і після ДТП.

З аналізу наведених матеріалів та пояснень учасників ДТП судом встановлено, що пояснення водія ОСОБА_1 не свідчать про те, що він не порушив Правила дорожнього руху. Так, зі схеми ДТП, зміст якої учасниками провадження не оспорювався, встановлено, що автомобіль під керуванням ОСОБА_1 здійснив зіткнення передньою частиною з правою частиною автомобіля ОСОБА_2 . Суд підкреслює, що той факт, що перед ОСОБА_1 спрацював зелений сигнал світлофора не звільняє його від обов`язку дати дорогу транспортним засобам, що завершують рух через перехрестя. Характер зіткнення та розташування автомобілів свідчать про те, що ОСОБА_1 міг бачити як автомобіль ОСОБА_2 перетинає перехрестя, з огляду на що, він повинен був належним чином відреагувати на цей маневр та надати можливість його завершити. Той факт, що ОСОБА_1 не порушено ПДР в частині перевищення дозволеної швидкості руху, не звільняє його від обов`язку стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі. Крім того, очевидним є те, що швидкість руху повинна бути такою аби забезпечити можливість дотримання наведених вище Правил дорожнього руху, тим більше під час проїзду перехрестя. Так, згідно п. 12.1 ПДР, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен враховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним.

Суд також не може не відзначити, що вчиненню порушення наведених вище ПДР передувало порушення ОСОБА_1 правил щодо виїзду на смугу руху громадського транспорту.

Отже, суд приходить до висновку, що вищенаведеними доказами спростовуються доводи ОСОБА_1 щодо відсутності у його діях складу адміністративного правопорушення.

Відповідно до ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинено і обвинувачена особа є винною у його вчиненні.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих суду доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення (в даному випадку суть правопорушення наведена у протоколах працівниками поліції) має пояснювати усі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення, тобто в даному випадку версії працівників поліції. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення (у даному випадку уповноважених представників поліції) була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за інкримінованим обвинуваченням.

Крім того, у п. 2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно закону. У розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, притягнення особи до адміністративної відповідальності розцінюється як «кримінальне обвинувачення», оскільки адміністративні правопорушення та стягнення мають ознаки, притаманні «кримінальному обвинуваченню» у значенні ст. 6 Конвенції.

Зважаючи на суть правопорушення, його характер, санкцію, наведені положення можуть бути застосовані і у даній справі.

Суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Оцінюючи вищеописані зібрані по справі, досліджені та перевірені у судовому засіданні докази, суд визнає їх такими, що знаходяться у об`єктивному взаємозв`язку з інкримінованим правопорушенням, не спростовані в ході судового розгляду, передбачені як джерела доказування чинним законодавством та зібрані у відповідності процесуальними нормами, відтак суд вважає повністю доведеним факт вчинення особою інкримінованого адміністративного правопорушення.

Аналізуючи докази по даній справі з точки зору їх допустимості, об`єктивності та достатності, за відсутності будь-яких істотних суперечностей, приходжу до висновку, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, доведена поза розумним сумнівом.

Статтею 33 КУпАП передбачено, що стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України. При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованому в автоматичному режимі.

Беручи до уваги те, що адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами, суд дійшов висновку, що з метою виховання правопорушника та запобігання вчинення ним нових правопорушень, необхідним та достатнім є адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Статтею 40-1 КУпАП передбачено, що судовий збір у провадженні по справі про адміністративне правопорушення у разі винесення судом (суддею) постанови про накладення адміністративного стягнення сплачується особою, на яку накладено таке стягнення. Розмір і порядок сплати судового збору встановлюється законом. Згідно п. 5 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», у разі ухвалення судом постанови про накладення адміністративного стягнення з правопорушника стягується 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому з особи яка притягується до відповідальності на користь держави слід стягнути судовий збір у визначеному розмірі.

Керуючись ст.ст. 124, 283, 284 КУпАП,

постановив:

ОСОБА_1 визнати винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накласти на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави в особі Державної судової адміністрації України 605 гривень 60 копійок судового збору.

Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя В.В. Стрельбицький