Провадження № 33/824/1357/2024 Доповідач в апеляційній інстанції Матвієнко Ю.О.
Категорія ст. 124 КУпАП
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2024 року суддя судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду Матвієнко Ю.О., розглянувши матеріали справи про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Солом`янського районного суду м. Києва від 11 січня 2024 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 , за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

В С Т А Н О В И В:

Постановою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 11 січня 2024 року ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 605 грн. 60 коп. на користь держави.

Вказаною постановою встановлено, що ОСОБА_1 06.11.2023 року о 10 год. 05 хв., керуючи автомобілем «Toyota RAV4», д.н.з. НОМЕР_1 , по вул. Андрія Головка, 1, у м. Києві, не вибрала безпечної швидкості руху, не дотрималась безпечної дистанції, в результаті чого допустила зіткнення з автомобілем «Mitsubishi», д.н.з. НОМЕР_2 , який рухався попереду, внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Вказаними діями ОСОБА_1 порушила п.п. 12.1, 13.1 ПДР України.

На постанову судді Солом`янського районного суду м. Києва від 11 січня 2024 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що постанова є необґрунтованою, незаконною, винесеною без всебічного, повного і об`єктивного з`ясування усіх обставин справи та з грубим порушенням норм матеріального і процесуального права.

Апелянт у скарзі посилається на те, що суд першої інстанції фактично ухвалив рішення на підставі тих доказів, які були надані працівниками поліції, а ОСОБА_1 не змогла надати свої заперечення у суді, оскільки не була присутня у судовому засіданні.

Також вказує на те, що не погоджується з обставинами, викладеними у протоколі про адміністративне правопорушення в частині того, що нею були порушені п.п. 12.1, 13.1 ПДР України.

Так, 06.11.2023 року, рухаючись на автомобілі «Toyota RAV4», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_1 не перевищувала швидкість, а рухалася з такою швидкістю, що відповідала дорожній обстановці та контролювала безпечний рух свого транспортного засобу. Нею дотримувалася безпечна дистанція до автомобіля «Mitsubishi», д.н.з. НОМЕР_2 , який рухався попереду.

Натомість дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок того, що водій автомобіля «Mitsubishi», д.н.з. НОМЕР_2 , різко загальмував.

Рухаючись на своєму автомобілі, ОСОБА_1 не бачила підстав для здійснення вимушеної зупинки та екстреного гальмування автомобілем, що рухався попереду.

На думку ОСОБА_1 , вона вправі була розраховувати на те, що водій іншого автомобіля буде виконувати Правила дорожнього руху і не буде різко гальмувати без достатніх на те причин.

Таким чином, дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок дій водія автомобіля «Mitsubishi», д.н.з. НОМЕР_2 , однак ці обставини судом досліджені не були, а тому постанова суду першої інстанції про визнання вини ОСОБА_1 є незаконною та необґрунтованою. При цьому, вина водія іншого автомобіля встановлена не була.

Також посилалась на те, що їй було відомо про призначення справи до слухання на 11 січня 2024 року, однак 10 січня 2024 року нею на електронну адресу Солом`янського районного суду м. Києва було направлено клопотання, в якому вона просила суд відкласти слухання справи на іншу дату, оскільки її було викликано на 11.01.2024 року на 11 год. 30 хв. у Подільський районний суд м. Києва для участі у слуханні справи № 758/12507/23. Клопотання було підписано електронним підписом та до нього було додано повістку Подільського районного суду м. Києва.

На судове засідання, яке було призначено на 19.12.2023 року, ОСОБА_1 не з`явилася у зв`язку з захворюванням. При цьому, до суду було відправлено відповідне клопотання та надані медичні документи.

Однак, у постанові суд жодним чином не обґрунтував підстав розгляду справи за відсутності ОСОБА_1 , чим фактично порушив її право на захист.

Також ОСОБА_1 у скарзі зазначає про те, що судом з неї незаконно стягнуто судовий збір в сумі 605 грн. 60 коп. на користь держави, оскільки суд, ухвалюючи рішення у цій частині, не врахував, що ОСОБА_1 має другу групу інвалідності (загальне захворювання, довічно), що підтверджується Довідкою серії АВ № 0962249 до акту огляду медико-соціальною експертною комісією від 31.10.2017 року, та звільнена від сплати судового збору згідно вимог Закону України «Про судовий збір».

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 у скарзі просила скасувати постанову судді Солом`янського районного суду м. Києва від 11 січня 2024 року та закрити провадження у справі у зв`язку із відсутністю у її діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Разом з апеляційною скаргою, скаржницею подано клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови суду, мотивоване тим, що 11.01.2024 року розгляд справи відбувся без участі ОСОБА_1 , а копію оскаржуваної постанови вона отримала в приміщенні суду лише 27.01.2024 року. Після отримання повного тексту оскаржуваної постанови, ОСОБА_1 звернулася за допомогою до адвоката, яким і було підготовлено та подано апеляційну скаргу 01.02.2024 року.

Вищенаведені причини, на думку апелянта, є поважними та достатніми для задоволення клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови суду.

Апеляційний суд, розглянувши доводи клопотання про поновлення строку, визнає їх обґрунтованими та поновлює апелянту строк на апеляційне оскарження постанови місцевого суду.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її захисник адвокат Поліщук В.В. апеляційну скаргу підтримали та просили про її задоволення, надавши пояснення, аналогічні змісту апеляційної скарги, зазначивши, що у діях ОСОБА_1 немає складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_1 та її захисника - адвоката Поліщука В.В., які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважаю, що вона підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст.245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (ст.252 КУпАП).

Постанова суду першої інстанції в частині притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП, вищенаведеним вимогам закону відповідає, що вбачається з наступного.

Стаття 124 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність за порушення учасниками дорожнього руху Правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів чи іншого майна.

Тобто, умовою відповідальності за вказаною нормою є сукупність наступних обставин: встановлення факту порушення особою ПДР, наслідки у вигляді пошкодження транспортного засобу (засобів) чи іншого майна, а також причинно-наслідковий зв`язок між порушенням ПДР і виявленими пошкодженнями.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року № 3353, встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (із змінами та доповненнями, ПДР України).

Пунктами 1.3 та 1.9. ПДР України встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

У рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» («O'Halloran and Francis v. the United Kingdom») [GC] no. 15809/02 і 25624/02 ECHR 29.06.2007, постановлено, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Згідно п. 2.3 б Правил дорожнього руху України, для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі.

Відповідно до п. 12.1 Правил дорожнього руху України під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен враховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним.

Згідно п. 13.1 ПДР України водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 06.11.2023 року, о 10 год. 05 хв., керуючи автомобілем «Toyota RAV4», д.н.з. НОМЕР_1 , по вул. Андрія Головка, 1 у м. Києві, не вибрала безпечної швидкості руху, не дотрималась безпечної дистанції, в результаті чого допустила зіткнення з автомобілем «Mitsubishi», д.н.з. НОМЕР_2 , який рухався попереду, чим порушила п.п. 12.1, 13.1 ПДР України.

Згідно наявних у справі письмових пояснень водія транспортного засобу «Mitsubishi», д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_2 , який є учасником ДТП, 06.11.2023 року о 10 год. 05 хв. він рухався по вул. Андрія Головка в сторону вул. Солом`янська. На перехресті вулиць Головка та Солом`янської, стоячи на світлофорі в правій смузі, відчув удар в задню частину кузова авто. Пошкодження були нанесені автомобілем «Toyota RAV4», д.н.з. НОМЕР_1 (а.с.3).

Згідно пояснень ОСОБА_1 , вона 06.11.2023 року приблизно о 10 год. 15 хв. керувала автомобілем «Toyota RAV4», д.н.з. НОМЕР_1 , на повороті перед нею різко загальмував автомобіль «Mitsubishi», д.н.з. НОМЕР_2 . Вона теж загальмувала (а.с.4).

Вищенаведені пояснення учасників ДТП узгоджуються із наявною у справі схемою ДТП (а.с.2), на якій зафіксовано розташування автомобілів після ДТП, зазначено місце зіткнення та вказано, які пошкодження отримали автомобілі учасників ДТП.

Як вбачається зі схеми ДТП, пошкодження отримали автомобіль «Toyota RAV4», д.н.з. НОМЕР_1 , та автомобіль «Mitsubishi», д.н.з. НОМЕР_2 . При цьому, характер та локалізація пошкоджень свідчить про те, що автомобіль «Toyota RAV4», д.н.з. НОМЕР_1 , своєю передньою частиною здійснив зіткнення з задньою частиною автомобіля «Mitsubishi», д.н.з. НОМЕР_2 , який рухався попереду в попутному напрямку.

Таким чином, вищенаведені докази у їх сукупності та взаємозв`язку підтверджують ту обставину, що саме у зв`язку із порушенням водієм автомобіля «Toyota RAV4», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_1 п.п. 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху було пошкоджено автомобіль «Mitsubishi», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , у зв`язку із чим обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується розглянутими в судовому засіданні доказами і є обґрунтованим.

Згідно ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, а також іншими документами.

Так, винність ОСОБА_1 у вчиненні вказаного правопорушення підтверджується: протоколом про адміністративне правопорушення серії ААД №726403, який складений у максимальній відповідності з вимогами ст. 256 наведеного Кодексу та містить необхідні у ньому відомості, зокрема щодо дати, часу, місця та способу вчинення самого адміністративного правопорушення, яке призвело до порушення ПДР України (а.с.1); схемою місця ДТП, що складена за місцем пригоди та містить графічно зображені та зафіксовані об`єкти про обставини дорожньої пригоди (ділянка дороги, де сталася дорожньо-транспортна пригода, сталі орієнтири, до яких на схемі здійснена прив`язка об`єктів, транспортні засоби, причетні до ДТП, координати їх розміщення відносно елементів проїзної частини та інше), таблицю дорожніх умов, в якій зазначені назви об`єктів, зображених на схемі, на зворотному боці схеми зазначено характеризуючі дані транспортних засобів та відомості про їх пошкодження (а.с.2); поясненнями, наданими порушником щодо часу, місця, способу, найменувань транспортних засобів в частині обставин ДТП, які відповідають даним, відображеним в схемі ДТП та протоколі про адміністративне правопорушення (а.с.4); поясненнями іншого учасника ДТП (а.с.3).

Вказані докази отримані з дотриманням встановленого законом порядку та у передбачений законом спосіб, а тому будь-які сумніви у їх достовірності та істинності у апеляційного суду відсутні.

Протокол про адміністративне правопорушення та додані до нього матеріали по документуванню адміністративного правопорушення складено відповідно до вимог ст.256 КУпАП, Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі від 07 листопада 2015 року; Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції від 06 листопада 2015 року.

До протоколу про адміністративне правопорушення додані належно оформлені матеріали, передбачені розділом ІХ «Особливості оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст.124 КУпАП» Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі від 07 листопада 2015 року.

Протокол підписаний особою, яка його склала, та самою ОСОБА_1 , яка у протоколі не зазначила про наявність будь-яких заперечень щодо викладених у ньому обставин.

Отже, зі змісту оскаржуваної постанови суду першої інстанції вбачається, що при прийнятті рішення суд повно, об`єктивно та всебічно проаналізував зібрані по справі докази, дав їм належну оцінку та дійшов правильного й законного висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, і такий висновок, всупереч тверджень апелянта, ґрунтується на наявних у справі доказах.

Доводи апеляційної скарги про помилковість висновків суду в частині доведеності факту порушення ОСОБА_1 п.п. 12.1, 13.1 ПДР України, апеляційним судом відхиляються, оскільки ці висновки суду ґрунтуються на наявних у справі належних та допустимих доказах, які у своїй сукупності підтверджують факт порушення ОСОБА_1 п.п. 12.1, 13.1 ПДР України, внаслідок чого було пошкоджено інший транспортний засіб. При цьому посилання апелянта у скарзі на те, що автомобіль «Mitsubishi»здійснив різке та безпідставне гальмування попереду автомобіля «Toyota RAV4» не спростовують факту порушення ОСОБА_1 п.п. 12.1, 13.1 ПДР України, оскільки водій повинен дотримуватись безпечної швидкості та дистанції за будь-яких обставин, припускаючи при цьому можливість виникнення подібної ситуації у вигляді раптової зупинки автомобіля у смузі руху перед ним. Доказів того, що ОСОБА_1 не мала технічної можливості уникнути зіткнення з автомобілем «Mitsubishi», що свідчило би про відсутність у її діях складу адміністративного правопорушення, матеріали справи не містять, відтак ці доводи скарги ґрунтуються на припущеннях.

Крім того, доводи скарги про порушення Правил дорожнього руху водієм автомобіля «Mitsubishi», д.н.з. НОМЕР_2 , не спростовують обґрунтованості висновків місцевого суду про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, яка підтверджується сукупністю наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Апеляційний суд застосовує загальноприйнятий європейський стандарт доказування «поза розумним сумнівом», сформульований у рішеннях ЄСПЛ, зокрема від 14 лютого 2008 року у справах «Кобець проти України» (п.43) та «Авшар проти Туреччини» (п. 282), «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року, «Барбера, Мессеге і Ябардо про Іспанії» від 6 грудня 1998 року; доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом.

Винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення за ст.124 КУпАП доводиться сукупністю ознак та неспростовних презумпцій, які наведені вище, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, які доводять факт вчинення правопорушення і не викликають у суду сумнівів.

Оцінюючи сукупність наявних у справі доказів, апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги щодо відсутності в діях ОСОБА_1 ознак правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, не відповідають встановленим обставинам справи та повністю спростовуються сукупністю досліджених в суді першої інстанції матеріалів справи про адміністративне правопорушення, та відповідно розцінюються як такі, що спрямовані на уникнення ОСОБА_1 адміністративної відповідальності.

Враховуючи викладене, переконливих доводів, які б безумовно спростовували висновки суду в постанові і були б підставами для її скасування та постановлення по справі нової постанови про закриття провадження у справі у зв`язку із відсутністю у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, апелянтом не наведено і при розгляді апеляційної скарги не встановлено. Як не встановлено і істотних порушень норм КУпАП, які могли б стати підставою для скасування постанови, як про це просить в апеляційній скарзі апелянт.

Даючи оцінку доводам, викладеним у апеляційній скарзі, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Апеляційний суд враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Таким чином, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до висновку, що судом першої інстанції було прийнято законне і обґрунтоване рішення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП з наведенням обґрунтованої мотивації прийнятого рішення.

Враховуючи наведене, постанова судді Солом`янського районного суду міста Києва від 11 січня 2024 року в частині притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП є законною та обґрунтованою, і підстав для її скасування або зміни в цій частині не вбачається.

Щодо доводів апеляційної скарги про безпідставне стягнення оскаржуваною постановою з ОСОБА_1 на користь держави судового збору у розмірі 605 грн. 60 коп., то слід зазначити наступне.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції до матеріалів справи було приєднано копію пенсійного посвідчення № НОМЕР_3 , в якому зазначено, що ОСОБА_1 є пенсіонером по інвалідності ІІ групи загальне захворювання опорно-рухового апарату (а.с.22).

Крім того, до апеляційної скарги долучено копію довідки серії АВ №0962249 до акту огляду медико-соціальною експертною комісією від 31.10.2017 року, в якій зазначено, що ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи довічно (а.с.43-44).

Згідно ст. 40-1 КУпАП судовий збір у провадженні по справі про адміністративне правопорушення у разі винесення судом (суддею) постанови про накладення адміністративного стягнення сплачується особою, на яку накладено таке стягнення. Розмір і порядок сплати судового збору встановлюється законом.

Згідно ч. 5 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» у разі ухвалення судом постанови про накладення адміністративного стягнення, з правопорушника підлягає стягненню судовий збір у розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

При цьому, ст. 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік осіб, які звільняються від сплати судового збору в усіх судових інстанціях.

Згідно п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп.

Згідно ч. 8 ст. 294 КУпАП за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін; 2) скасувати постанову та закрити провадження у справі; 3) скасувати постанову та прийняти нову постанову; 4) змінити постанову.

З огляду на те, що скаржницею доведено належними доказами факт встановлення їй в законному порядку 2 групи інвалідності, що свідчить про наявність у останньої передбачених законом пільг по сплаті судового збору, постанова місцевого суду в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь держави судового збору у розмірі 605 грн. 60 коп. підлягає скасуванню.

В решті постанову суду першої інстанції слід залишити без змін, як законну та обгрунтовану.

На підставі викладеного, керуючись ст.294 КУпАП, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження постанови судді Солом`янського районного суду міста Києва від 11 січня 2024 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Постанову судді Солом`янського районного суду міста Києва від 11 січня 2024 року, якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, в частині стягнення з ОСОБА_1 судового збору на користь держави в розмірі 605 грн. 60 коп. - скасувати.

В решті постанову судді Солом`янського районного суду міста Києва від 11 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Київського апеляційного суду Ю.О. Матвієнко